ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.06.2019

Справа № 910/2536/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Акціонерного товариства «Дніпроазот»

до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

про визнання частково недійсним Договору поставки хімічної продукції № 15/769162/651-МТР від 16.08.2016.

Представники сторін:

від позивача: Трубаков Є.О., довіреність № 46/016-юр від 27.12.2017;

від відповідача: Перепелиця А.В., довіреінсть№ 01/01/07-762/д від 27.11.2018.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Дніпроазот» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про визнання частково недійсним Договору поставки хімічної продукції № 15/769162/651-МТР від 16.08.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що п. 4 Додаткової угоди № 1 від 01.11.2016, п. 4 Додаткової угоди № 2 від 13.02.2018 та п. 3 Додатку № 1 до Додаткової угоди № 2 від 13.02.2018 до Договору поставки хімічної продукції № 15/769162/651-МТР від 16.08.2016 не відповідають ст. 61 Конституції України, ст.ст. 218, 230 Господарського кодексу України, що в розумінні вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України є підставою для визнання правочинів недійсними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.04.2019.

07.03.2019 представником відповідача подано заяву про залишення позовної заяви без руху та клопотання про об’єднання справи № 910/2536/19 та справи № 910/1979/19.

15.03.2019 представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

28.03.2019 представником позивача подано відповідь на відзив та заперечення на клопотання про об’єднання справ.

У судове засідання 01.04.2019 представники сторін з’явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2019 в задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про об’єднання справ відмовлено.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 22.04.2019.

22.04.2019 представником відповідача подано клопотання про повернення відповіді на відзив без розгляду, яке залишене судом без задоволення.

У судове засідання 22.04.2019 представники сторін з’явились.

За результатами судового засідання, судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 20.05.2019.

У судове засідання 20.05.2019 представники сторін з’явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 10.06.2016.

У судове засідання 10.06.2019 представники сторін з’явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 14.06.2019.

У судове засідання 14.06.2019 представники сторін з’явились.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 14.06.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

16 серпня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Дніпроазот» (далі - покупець, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» (далі - постачальник, відповідач) укладено Договір поставки хімічної продукції №15/769162/651-МТР (далі – Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов’язується протягом строку дії Договору поставляти (передавати у власність) покупцю визначену цим Договором та невід’ємними додатками до нього продукцію виробничо-технічного призначення, а покупець зобов’язується приймати таку продукцію та оплачувати її вартість в порядку і в строки, передбачені Договором та невід’ємними додатками до нього.

Предметом поставок за цим Договором є визначена родовими ознаками продукція виробничо-технічного призначення – аміак рідкий технічний (п. 1.2 Договору).

Відповідно до п. 1.3 Договору кількість та ціна хімічної продукції, що підлягає поставці за цим Договором. узгоджується сторонами в специфікаціях на поставку хімічної продукції. Специфікації на поставку хімічної продукції підписуються повноважними представниками обох сторін, скріплюються печатками сторін та є невід’ємними частинами (додатками) до цього Договору).

Згідно з п. 2.1 Договору загальна сума цього Договору обчислюється як вартість всієї хімічної продукції, що зазначена у всіх підписаних сторонами специфікаціях на поставку хімічної продукції за цим Договором. і не може перевищувати 50 000 000 грн. з урахуванням ПДВ (20%).

За умовами п. 2.4 Договору покупець зобов’язаний оплатити поставлену (передану) йому хімічну продукцію протягом тридцяти календарних днів від дати підписання обома сторонами акту приймання-передачі хімічної продукції.

Цей Договір набирає чинності з моменту його укладення сторонами і діє до 31.12.2016. Керуючись ч. 2 ст. 631 ЦК України сторони погодили. що умови цього Договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення – з 01.07.2016.

01.11.2016 сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Договору, за змістом якої сторони підтверджують, що покупець має перед постачальником заборгованість по оплаті поставленої (переданої) покупцю хімічної продукції за договором поставки в розмірі 41 346 858 грн. (заборгованість). Сторони домовились про те, що покупець зобов’язаний оплатити постачальнику поставлену (передану) йому хімічну продукції і погасити заборгованість в повному розмірі до 31.12.2017 (п. 2).

Згідно з п. 4 Додаткової угоди № 1 до Договору, на підставі цієї додаткової угоди, а також ст.ст. 6, 536, 694, 695 Цивільного кодексу України покупець зобов’язується сплатити постачальнику проценти, нараховані на суму заборгованості, що буде неоплаченою на дату нарахування процентів. Дата нарахування процентів – це або останній календарний день місяця, в якому нараховуються проценти, або дата повної сплати заборгованості, в залежності від того, яка подія сталася раніше. Проценти розраховуються, виходячи зі ставки 12% річних, яка включає в себе ПДВ (ставка процентів без ПДВ складає 10% річних) за період з дати укладення цієї додаткової угоди до дати проведення повної оплати заборгованості, зазначеної в п. 1 цієї додаткової угоди. Проценти нараховуються за звітний період, що дорівнює календарному місяцю, і підлягають сплаті не пізніше дати оплати заборгованості в повному обсязі.

13.02.2018 сторонами укладено Додаткову угоду №2 до Договору, відповідно до якої сторони підтверджують, що станом на 31.12.2017 покупець має перед постачальником заборгованість по оплаті поставленої (переданої) покупцю хімічної продукції за договором поставки в розмірі 41 346 858 грн., у т.ч. ПДВ (основний борг), а також заборгованість по сплаті процентів (процентний борг), розмір та строки сплати якого визначені у додатку №1 до цієї додаткової угоди.

Відповідно до п. 4 Додаткової угоди № 2 до Договору, на підставі цієї додаткової угоди, а також ст.ст. 6, 536, 6, 536, 694, 695 Цивільного кодексу України покупець зобов’язується сплатити постачальнику проценти, нараховані на суму основного боргу, що буде неоплаченою на дату нарахування процентів. Дата нарахування процентів – це або останній календарний день місяця (включно), а якому нараховуються проценти, або дата повної сплати основного боргу (включно), в залежності від того, яка подія сталася раніше. Проценти на основний борг розраховуються виходячи зі ставки 12% річних, яка включає в себе ПДВ (ставка процентів без ПДВ складає 10% річних). Проценти нараховуються на суму основного боргу, починаючи з 01.01.2018 і до дати проведення повної плати основного боргу, зазначеної в п. 1 цієї додаткової угоди. Проценти, нараховані на основний борг, за звітний період, що дорівнює календарному місяцю, підлягають сплаті на пізніше останнього календарного дня місяця, за який такі проценти нараховуються. За прострочку нарахованих на суму основного боргу, але не сплачених покупцем процентів за звітний період, постачальник має право нарахувати і покупець зобов’язується сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за весь період прострочення сплати таких процентів. Строк позовної давності для стягнення заборгованості, а також пені за прострочку сплати процентів, інших грошових зобов’язань за договором поставки (з урахуванням усіх додаткових угод) становить 3 роки.

Додатком №1 до Додаткової угоди №2 до Договору сторони підтвердили, що станом на 31.12.2017 покупець має перед постачальником заборгованість по сплаті процентів у розмірі 5 788 560,10 грн. з ПДВ.

Пунктом 3 вказаного додатку визначено, що за порушення строків проведення, що визначені в пункті 2 цього додатку №1, покупець зобов’язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочки, яка нараховується на непогашену суму заборгованості за кожний день прострочки платежу. Пеня нараховується та підлягає сплаті за весь період прострочки погашеної заборгованості.

Як зазначає позивач, умовами Договору передбачене подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов’язання позивачем, що не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Позивач зазначає, що виходячи з положень ст.ст. 3, 173, 174, 216-218, 230-232, 265 ГК України сплата позивачем процентів, нарахованих відповідачем на суму основного боргу, та процентного боргу не є порушенням правил здійснення господарської діяльності чи невиконанням господарського зобов’язання, що виникло на підставі господарської діяльності чи невиконанням господарського зобов’язання, що виникло на підставі Договорів і полягає у прийнятті товару і сплаті за нього певної грошової суми, а є лише платою позивача за користування грошовими коштами відповідача, а отже невиконання або неналежне виконання таких умов Договору – сплата процентного боргу та процентів за користування грошовими коштами (процентів на суму основного боргу) не є правопорушенням у сфері господарювання, а встановлення у пункті 4 Додаткової угоди № 2 від 13.02.2018 та пункті 3 Додатку № 1 до Додаткової угоди № 2 від 13.02.2018 до Договору відповідальності у вигляді сплати пені за неналежне виконання таких умов Договору суперечить приписам ст. 218, ч. 1 ст. 230 ГК України, а отже є підставою для визнання зазначених пунктів недійсними.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву зазначає, що зобов’язання позивача перед відповідачем щодо сплати процентів, нарахованих на суму простроченого платежу за Договором є самостійним грошовим зобов’язанням, яке жодним чином не суперечить вимога чинного законодавства.

Також, відповідача зазначає про правомірність нарахування пені за прострочення сплати таких процентів.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Положеннями частини 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Так, у силу ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частинами 2, 3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, згідно статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як зазначає позивач, проценти, передбачені пунктами 4 додаткової угоди №1 та №2, за своєю правовою природою підпадають під визначення неустойки (пені), яка вже передбачена іншими пунктами таких додаткових угод, що суперечить положенням ст. 61 Конституції України.

Позивач також зазначає, що включення до додатку №1 до додаткової угоди №2 до Договору пункту 3 є неправомірним, оскільки пеня згідно вимог чинного законодавства України може нараховуватися виключно на основне зобов’язання, яким в даному випадку є сплата основного боргу.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України закріплений принцип свободи договору, згідно із якою відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) в зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В свою чергу, згідно із статтею 663 та частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, статей 525, 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, в Додатковій угоді №1 від 01.11.2016 до Договору сторонами було підтверджено утворення заборгованості позивача перед позивачем по оплаті поставленої продукції за Договором на суму 41 346 858 грн.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

За змістом частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Позивач зазначає, що проценти, передбачені пунктами 4 Додаткової угоди №1 та №2 до Договору, за своєю правовою природою підпадають під визначення неустойки (пені), яка вже передбачена іншими пунктами таких додаткових угод

Як вбачається з матеріалів справи, правовою підставою стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами у пунктах 4 Додаткових угод №1 та №2 до Договору зазначені норми статей 536, 693, 694 Цивільного кодексу України.

Проценти, зазначені у статті 536 Цивільного кодексу України - це плата за користування чужими коштами.

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є факт користування чужими коштами і встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Ця правова норма є спеціальною і поширює свою дію лише на правовідносини, пов'язані з купівлею-продажем товару, або на правовідносини, до яких згідно з чинним законодавством застосовуються положення про купівлю-продаж (в тому числі правовідносини, пов'язані з поставкою товару) .

Частиною 3 статті 693 Цивільного кодексу України конкретизовано визначений статтею 536 цього Кодексу обов'язок продавця (постачальника) сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене статтею 625 цього Кодексу право кредитора вимагати від боржника сплати 3% річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом із цим, статтею 61 Конституції України унормовано, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно з визначенням поняття неустойки, що закріплено в статті 549 Цивільного кодексу України грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов'язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Таким чином, проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами пунктів 4 додаткових угод №1 та №2 до Договору нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов'язання (з моменту укладення спірних додаткових угод та до повного виконання основного зобов’язання), за своєю правовою природою, підпадають під визначення пені.

При цьому, пунктом 3 Додаткової угоди №1 від 01.11.2016 до Договору сторонами узгоджено, що за порушення строку проведення розрахунків, що визначений в пункті 2 цієї Додаткової угоди, покупець зобов’язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочки, яка нараховується на непогашену суму заборгованості за кожний день прострочки платежу.

Також, пунктом 3 Додаткової угоди №2 від 13.02.2018 до Договору визначено, що за порушення строку проведення розрахунків, що визначений в пункті 2 цієї додаткової угоди, покупець зобов’язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочки, яка нараховується на непогашену суму заборгованості за кожний день прострочки платежу. Пеня нараховується та підлягає сплаті за весь період прострочки погашення заборгованості.

Відтак, неустойка у вигляді пені, яка нараховується у розмірі однієї облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочки платежу, вже була включена до умов Додаткових угод, а отже передбачення їх оспорюваними умовами Додаткових угод не узгоджується з положеннями статті 61 Конституції України, за змістом якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі №927/1091/17.

Разом з тим, зі змісту статей 3, 173 Господарського кодексу України вбачається, що зобов'язанням (господарським зобов'язанням) є обов'язки сторін вчинити дії, які спрямовані на досягнення мети договору, тобто, зобов'язанням виконавця є обов'язок виконати роботи (надати послуги), а зобов'язанням замовника - обов'язок оплатити вартість цих робіт (послуг).

При цьому, штрафні санкції, відповідно до статей 173, 230 Господарського кодексу України, можуть нараховуватись лише за неналежне виконання саме основних зобов'язань.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №908/3565/16.

Водночас, як вбачається із пункту 4 Додаткової угоди №2 від 13.02.2018 та пункту 3 Додатку №1 до Додаткової угоди, сторони передбачили сплату неустойки у вигляді пені, яка нараховується не за прострочення основного зобов’язання (сплата заборгованості за поставлений товар), а за прострочення зобов’язання зі сплати процентного боргу.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакцій, чинній на момент звернення позивача до суду, є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб. Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як зазначено вище, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу на момент вчинення правочину (частина перша ст. 215 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За приписами частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на зазначене, судом встановлено, що пункт 4 Додаткової угоди №1 від 01.11.2016, пункт 4 Додаткової угоди №2 від 13.02.2018 та пункт 3 Додатку №1 до Додаткової угоди №2 від 13.02.2018 до Договору суперечать приписам ст. 61 Конституції України, ст.ст. 173, 230 Господарського кодексу України, а тому вимоги позивача є обґрунтованими.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов’язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність підстав для визнання оспорюваних умов Договорів недійсними.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 – 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсними з моменту укладення:

- пункт 4 Додаткової угоди №1 від 01.11.2016 до Договору поставки хімічної продукції №15/769162/651-МТР від 16.08.2016, укладеного між Публічним акціонерним товариством “Дніпроазот” та Публічним акціонерним товариством “Укрнафта”;

- пункт 4 Додаткової угоди №2 від 13.02.2018 до Договору поставки хімічної продукції №15/769162/651-МТР від 16.08.2016, укладеного між Публічним акціонерним товариством “Дніпроазот” та Публічним акціонерним товариством “Укрнафта”;

- пункт 3 додатку №1 до Додаткової угоди №2 від 13.02.2018 до Договору поставки хімічної продукції №15/769162/651-МТР від 16.08.2016, укладеного між Публічним акціонерним товариством “Дніпроазот” та Публічним акціонерним товариством “Укрнафта”.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства “Укрнафта” (04053, м. Київ, провулок Несторівський, 3-5; ідентифікаційний код: 00135390) на користь Акціонерного товариства “Дніпроазот” (51909, м. Кам’янське, вул. С.Х.Горобця, 1; ідентифікаційний код: 05761620) витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 763 (п’ять тисяч сімсот шістдесят три) грн. 00 коп.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 24.06.2019.

Суддя О.А. Грєхова