РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.06.2019Справа № 910/602/19

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді - Князькова В. В.,

за участю секретаря судового засідання Скокіна О. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Комунального підприємства «Житній Ринок», м. Київ

до відповідача: фізичної особи-підприємця Романюк Наталії Василівни, м. Київ

про розірвання договору оренди та стягнення 361 579,74 грн, -

За участю представників:

від позивача: Анділахай В. С.

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Житній Ринок» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця Романюк Наталії Василівни про:

- розірвання договору № О/1тт-1А/1/2018 від 16.04.2018, який укладений між Комунальним підприємством «Житній Ринок» та фізичною особою-підприємцем Романюк Наталією Василівною;

- стягнення з фізичної особи-підприємця Романюк Наталії Василівни 266 231,33 грн, з яких: 232 607,02 грн - заборгованість з орендної плати, 23 714,00 грн - пеня, 7 302,31 грн - інфляційні втрати, 2 608,00 грн - 3 % річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором оренди № О/1тт-1А/1/2018 від 16.04.2018 в частині сплати орендної плати на суму 232 607,02 грн, що стало підставою для нарахування пені в сумі 23 714,00 грн, інфляційних втрат в сумі 7 302,31 грн та 3 % річних в сумі 2 608,00 грн. Посилаючись на істотне порушення відповідачем умов договору, яке полягає в несплаті орендної плати протягом 6 місяців, позивач вказує на наявність правових підстав для розірвання укладеного між сторонами договору оренди нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Верхній Вал, 16, площею 126,6 кв. м.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання на 20.02.2019.

20.02.2019, за клопотанням відповідача, підготовче судове засідання відкладено на 13.03.2019.

07.03.2019 позивачем подано до суду заяву вих. №292-122 від 06.03.2019 про зміну предмета позову, в якій заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідачки 361 579,74 грн, з яких: 315 006,52 грн - заборгованість з орендної плати, 33 246,84 грн - пеня, 9 628,38 грн - інфляційні втрати, 3 698,00 грн - 3 % річних.

У судовому засіданні 03.04.2019 судом було розглянуто заяву позивача вих. №292-122 від 06.03.2019 та встановлено, що за своїм змістом така заява фактично є заявою про збільшення позовних вимог.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Тобто, збільшити або зменшити можна лише вимоги майнового характеру.

При цьому, заява про збільшення або зменшення має відповідати вимогам щодо форми і змісту позовної заяви з доданням до неї відповідних документів. Невідповідність згаданої заяви вимогам норм процесуального права є підставою для залишення її без руху у встановленому законом порядку.

За висновками суду, заява позивача відповідає вимогам ст. ст. 162, 164, 172 Господарського процесуального кодексу України та подана до суду з дотриманням строку, встановленого ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України. Підстави для залишення заяви без руху чи повернення заяви без розгляду відсутні, а тому остання була прийнята судом до розгляду в судовому засіданні 13.03.2019.

13.03.2019 судом оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні до 03.04.2019.

Відповідачка у відзиві на позов від 12.03.2019 проти задоволення позову заперечила, посилаючись на існування, перешкод у використанні нею орендованого приміщення, починаючи з липня 2018 року, про що позивач повідомлявся листом від 25.07.2018. Відповідач зазначає, що орендна плата не підлягає сплаті за період, коли наймач фактично не використовував приміщення, а також додатково вказує, що позивачем при визначенні суми заборгованості не було враховано здійсненої нею оплати на суму 37 949,84 грн за липень 2018 року.

02.04.2019 представником відповідача подано до суду клопотання з запереченнями проти прийняття судом до розгляду заяви позивача про зміну позовних вимог, посилаючись на недотримання останнім вимог Господарського процесуального кодексу України. Дану заяву відповідача відхилено судом як необґрунтовану у судовому засіданні 03.04.2019.

Також у підготовчому судовому засіданні 03.04.2019 судом розглянуто та задоволено клопотання відповідача про витребування доказів, а саме витребувано у Комунального підприємства «Житній Ринок» витяг з журналу вхідної кореспонденції за липень 2018 року. Судове засідання відкладено на 24.04.2019.

18.04.2019 позивачем надано на виконання вимог ухвали суду від 03.04.2019 витребувані докази, а також подано до суду відповідь на відзив, за змістом якої Комунальне підприємство «Житній Ринок» заперечує проти обставин неможливості використання відповідачем об`єкта оренди та вказує на наявність підстав для нарахування орендарю орендної плати та витрат на комунальні послуги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.05.2019.

29.05.2019 судом, у зв`язку з неявкою відповідача, відкладено судове засідання на 12.06.2019.

У судовому засіданні 12.06.2019 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити, надав суду додаткові пояснення щодо порядку нарахування орендної плати.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, представника не направила, про поважні причини своєї неявки суд не повідомила.

Згідно з вичерпним переліком підстав для відкладення розгляду справи, який передбачено частиною 2 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, підставами для відкладення розгляду справи є: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Судом прийнято до уваги, що відповідач не з`явилась в судове засідання вдруге, представника не направила, належних доказів поважності причин своєї неявки не надала, у зв`язку з чим у суду відсутні передбачені законом підстави для відкладення судового засідання.

За висновками суду, з огляду на неявку відповідача, яка не скористалась наданими їй процесуальними правами, господарський суд дійшов висновку, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

У судовому засіданні судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги пояснення представника позивача, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступні фактичні обставини справи.

16.04.2018 між Комунальним підприємством «Житній Ринок» (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Романюк Наталією Василівною (орендар) укладено договір № О/1тт-1А/1/2018 (далі - Договір № 1332), відповідно до пунктів 1.1, 2.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду нежиле приміщення, яке розташоване на першому поверсі будівлі за адресою: вулиці Верхній Вал, буд. 16 , площею 126,6 кв.м., для розміщення офісного приміщення.

Об`єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі Комунального підприємства «Житній Ринок» (п. 2.4 Договору).

Відповідно до пункту 3.1 Договору за користування об`єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 № 34/6250 та на дату підписання договору становить 218,61 грн без ПДВ за 1 кв. м. орендованої площі, що в цілому складає 27 676,00 грн без ПДВ. Орендна плата з урахуванням ПДВ складає 33 211,20 грн.

Пунктом 3.2 Договору визначено, що розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць.

Згідно з пунктом 3.5 Договору орендна плата сплачується орендарем, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об`єкта оренди орендодавцеві.

Вартість комунальних послуг, витрат на утримання прибудинкової території, вартість послуг по ремонту і технічному обслуговуванню інженерного обладнання та внутрішньобудинкових мереж, ремонт будівлі, у т. ч.: покрівлі, фасаду, вивіз сміття тощо, не входить до складу орендної плати та сплачується орендарем окремо (п. 3.7 Договору).

Відповідно до пункту 9.1 Договору останній вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє один місяць. Договір вважається автоматично пролонгованим на тих же умовах і на той же термін до моменту підписання трьохстороннього договору між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, КП «Житній Ринок» та орендарем.

На виконання умов Договору позивач передав, а відповідач прийняла в користування приміщення загальною площею 126,6 кв. м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Верхній Вал, 16, що підтверджується актом приймання-передачі від 16.04.2018.

Спір у даній справі виник у зв`язку із неналежним, як вказує позивач, виконанням відповідачкою взятих на себе обов`язків зі сплати орендної плати та експлуатаційних витрат за Договором за період з липня 2018 року по лютий 2019 року на загальну суму 315 006,52 грн, у зв`язку з чим позивачем заявлено вимоги про розірвання договору оренди та стягнення заборгованості, пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтується позовна заява, та відповідні заперечення відповідача, господарський суд зазначає наступне.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Договір є договором оренди комунального майна, який підпадає під правове регулювання статей 759-786 Цивільного кодексу України, статей 283-287 Господарського кодексу України та Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип презумпції правомірності правочину, суд приймає Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у орендодавця, орендаря та підприємства-балансоутримувача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму .

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Матеріалами справи (актом приймання-передачі від 16.04.2018) підтверджуються обставини прийняття відповідачем в користування об`єкта оренди на підставі Договору. Докази розірвання договору за згодою сторін та повернення об`єкта оренди відповідачем у матеріалах справи відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» істотною умовою договору оренди є орендна плата з урахуванням її індексації.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об`єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об`єктів, що перебувають у державній власності.

У пункті 3.1 Договору та додатку до вказаного договору сторони визначили, що орендна плата, розрахунок якої здійснено на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженою рішенням Київради від 21.04.2015 № 415/1280 (далі - Методика), за базовий місяць оренди становить 33 211,20 грн (з ПДВ).

Згідно з пунктом 6.1 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 (далі - Положення), орендна плата встановлюється у грошовій формі. Строки внесення орендної плати та її розмір, визначені згідно з цим Положенням, зазначаються у договорі оренди. Початок нарахування орендної плати та інших платежів, пов`язаних з орендою майна, починається з дати підписання акта приймання-передачі об`єкта оренди, який підписується орендодавцем, орендарем та підприємством-балансоутримувачем. Нарахування орендної плати припиняється у разі припинення договору оренди з дати підписання акта приймання-передачі об`єкта оренди орендарем та підприємством-балансоутримувачем.

Розмір орендної плати визначається: у разі передачі в оренду майна на конкурсних засадах відповідно до конкурсних пропозицій переможця конкурсу на право оренди; в інших випадках згідно з Методикою розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду (пункт 6.2 Положення).

Пунктом 6.3 Положення визначено, що підприємства-балансоутримувачі є отримувачами орендної плати. Пропорції розподілу між бюджетом міста Києва і підприємством-балансоутримувачем визначаються бюджетом міста Києва на відповідний рік. Частина орендної плати, що підлягає перерахуванню до бюджету міста Києва, розраховується від суми отриманої підприємством-балансоутримувачем орендної плати.

Судом було перевірено розміри нарахованих позивачем сум орендної плати та встановлено, що позивачем безпідставно при індексації орендних платежів не було враховано дефляцію у липні 2018 року.

За перерахунком суду, приймаючи до уваги додаткові пояснення позивача, подані до суду 10.06.2019, загальна сума орендної плати за Договором за період з липня 2018 року по лютий 2019 року становить 271 819,62 грн, з яких:

за липень 2018 року - 33 211,20 грн,

за серпень 2018 року - 32 978,72 грн,

за вересень 2018 року - 32 978,72 грн,

за жовтень 2018 року - 33 605,32 грн,

за листопад 2018 року - 34 176,61 грн,

за грудень 2018 року - 34 655,08 грн,

за січень 2019 року - 34 932,32 грн,

за лютий 2019 року - 35 281,65 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.6 Договору визначено, що орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 10 числа поточного місяця на рахунок орендодавця.

З матеріалів справи вбачається, що 10.07.2018 відповідачем було сплачено 33 211,20 грн орендної плати та 4 738,64 грн експлуатаційних витрат, які зараховано позивачем в погашення заборгованості за червень 2018 року.

Доказів оплати відповідачем орендної плати за липень 2018 року - лютий 2019 року в сумі 271 819,62 грн матеріали справи не містять.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на положення частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, відповідно до якої наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Згідно з поясненнями відповідача, остання не має можливості використовувати орендоване приміщення через протиправні дії інших орендаторів, які обмежують доступ до орендованих приміщень.

З приводу таких доводів відповідача господарський суд зазначає, що за приписами статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Однак матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів існування обставин, які в розумінні ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України є підставою для звільнення наймача від сплати орендної плати.

Зокрема, судом не приймається до уваги заява відповідача, яка зареєстрована Комунальним підприємством «Житній Ринок» 25. 07.2018, оскільки в такій заяві йдеться про інший договір оренди № 1тт/1а/2017 від 20.11.2017, а спір у даній справі виник з приводу виконання договору оренди № О/1тт-1А/1/2018 від 16.04.2018.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приймаючи до уваги належне виконання позивачем своїх зобов`язань щодо передачі об`єкту оренди орендарю в користування, та враховуючи, що відповідачем не спростовано факту порушення взятих на себе обов`язків за договором оренди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення орендної плати в розмірі 271 819,62 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Одночасно з цим, господарським судом не встановлено правових підстав для стягнення з відповідача нарахованих позивачем експлуатаційних витрат на загальну суму 41 786,86 грн, виходячи з наступного.

Як зазначалось судом, відповідно до пункту 3.7 Договору вартість комунальних послуг, витрат на утримання прибудинкової території, вартість послуг по ремонту і технічному обслуговуванню інженерного обладнання та внутрішньобудинкових мереж, ремонт будівлі, у т. ч.: покрівлі, фасаду, вивіз сміття тощо, не входить до складу орендної плати та сплачується орендарем окремо.

При цьому, Договір не визначає певного порядку здійснення розрахунку витрат, про які йдеться в пункту 3.7 договору, та покладає відповідальність за правильність нарахувань на позивача. Підставою для сплати таких платежів є виставлений підприємством-балансоутримувачем рахунок на оплату.

Господарський суд зауважує, що заявлені позовні вимоги про стягнення експлуатаційних витрат повинні ґрунтуватись на відповідних розрахунках позивача, які підтверджуються належними та допустимими доказами (первинними документами).

Однак розрахунки, складені позивачем, не узгоджуються з фактичними обставинами справи та наявними у справі письмовими доказами. Матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б підтверджували правильність здійснених позивачем нарахувань. Позивачем не обґрунтовано, з яких саме сум складається спірна заборгованість (наприклад, витрат на послуги з водопостачання та водовідведення, постачання електричної енергії, витрат на утримання прибудинкової території тощо), та не надано суду первинних документів (рахунків на оплату, актів наданих послуг, договорів з постачальниками послуг), які б підтверджували факт надання таких послуг відповідачу, їх обсяг, тариф та загальну вартість.

Частиною 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (ч. 2 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України). Відтак, саме на позивача покладається обов`язок довести обґрунтованість заявлених ним позовних вимог.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За висновками суду, позивачем не було дотримано свого процесуального обов`язку доказування при зверненні з позовними вимогами про стягнення заборгованості з відшкодування експлуатаційних витрат в сумі 41 786,86 грн, у зв`язку з чим такі вимоги залишені судом без задоволення як документально непідтверджені.

Щодо вимог про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) стаття 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6.2 Договору передбачено, що за несвоєчасну сплату орендних платежів орендар сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі 0,5 % від розміру несплачених орендних платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Судом встановлено, що відповідачем у встановлений строк свого обов`язку зі сплати орендної плати не виконано, чим допущено прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), а тому позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховано пеню.

При перевірці розрахунку заявленої до стягнення суми пені судом встановлено, що при нарахуванні пені за прострочення орендної плати за липень 2018 року позивачем не враховано положення частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За перерахунком суду, сума пені за прострочення сплати орендної плати в сумі 271 819,62 грн за період з 11.08.2018 по 04.03.2018 (в розрізі кожного окремого місяця) становить 24 832,81 грн.

Окрім того, частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

За перерахунком суду, сума 3 % річних за прострочення відповідачем сплати орендної плати в сумі 271 819,62 грн за період з 11.08.2018 по 04.03.2018 (в розрізі кожного окремого місяця) становить 2 131,50 грн, а відповідні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Здійснюючи перевірку наданого позивачем розрахунку заявленої до стягнення суми інфляційних втрат, судом враховано, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За перерахунком суду, сума інфляційних втрат за прострочення відповідачем оплати сплати орендної плати в сумі 271 819,62 грн за період з вересня 2018 по лютий 2019 року становить 7 017,82 грн.

При цьому, враховуючи відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення експлуатаційних витрат, вимоги про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, що нараховані на спірну суму експлуатаційних витрат, також задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про розірвання договору оренди.

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано главою 53 Цивільного кодексу України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів встановлено главою 20 Господарського кодексу України.

Розірванням договору є припинення договірного зобов`язання, тобто зникнення правового зв`язку між сторонами договірного зобов`язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення їхніх прав та обов`язків.

Позивач як на підставу позову посилається на пункт 9.5 Договору, відповідно до якого на вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірвано за рішенням господарського суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Згідно з пунктом 5.2 Договору при несплаті орендарем орендної плати протягом 3 місяців з дня закінчення строку платежу орендодавець порушує справу в господарському суді про дострокове розірвання договору та примусове виселення орендаря.

Згідно з пунктом 14.1 Положення орендодавці та підприємства-балансоутримувачі здійснюють контроль за використанням майна, переданого в оренду, та документальний контроль своєчасності надходження орендної плати до бюджету. Контроль здійснюється шляхом документальної або фактичної перевірки умов виконання договору оренди та використання орендованого майна. Орендодавці та підприємства-балансоутримувачі здійснюють контроль за виконанням орендарями умов договору оренди і, у разі виникнення заборгованості з орендної плати або інших платежів, вживають заходи щодо погашення заборгованості, в тому числі проводять відповідну претензійно-позовну роботу.

Відповідно до пункту 14.3 Положення порушення умов договору оренди та суборенди є підставою для розірвання договору оренди або суборенди в установленому законодавством порядку.

Частиною 3 статті 6 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

У даному випадку господарський суд звертає увагу учасників справи, що порядок дострокового розірвання договору визначається положеннями статті 651 Цивільного кодексу України в сукупності зі спеціальними нормами Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та умовами Договору.

Відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором, а частиною 3 цієї норми визначено, що у разі односторонньої відмови від договору повністю або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

У даному випадку судом враховано, що основною метою договору оренди та одним з визначальних прав орендодавця є саме своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі.

За висновками суду, під час розгляду даної справи позивачем доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявність істотного порушення відповідачем умов Договору, що полягає у несплаті відповідачем орендної плати за Договором, починаючи з липня 2018 року.

З огляду на вищевикладене, господарський суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих та достатніх правових підстав для розірвання договору оренди № О/1тт-1А/1/2018 від 16.04.2018, який укладений між Комунальним підприємством «Житній Ринок» та фізичною особою-підприємцем Романюк Наталією Василівною.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних Комунального підприємства «Житній Ринок» в частині вимог про розірвання договору оренди № О/1тт-1А/1/2018 від 16.04.2018 та стягнення з фізичної особи-підприємця Романюк Наталії Василівни заборгованості з орендної плати в сумі 271 819,62 грн, пені в сумі 24 832, 81 грн, 3 % річних в сумі 2 131,50 грн, інфляційних втрат в сумі 7 017,82 грн.

Інша частина позовних вимог (про стягнення експлуатаційних витрат в сумі 41 786,86 грн, пені в сумі 8 414,03 грн, 3 % річних в сумі 1 566,50 грн та інфляційних втрат в сумі 2 610,56 грн) не підлягає задоволенню з викладених вище підстав.

Розподіл судового збору.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 6 508,03 грн. Судовий збір за розгляд вимог, які залишено судом без задоволення, в сумі 836,67 грн залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства «Житній Ринок» до фізичної особи-підприємця Романюк Наталії Василівни про розірвання договору оренди № О/1тт-1А/1/2018 від 16.04.2018 та стягнення 361 579,74 грн - задовольнити частково.

2. Розірвати договір оренди № О/1тт-1А/1/2018 від 16.04.2018, який укладений між Комунальним підприємством «Житній Ринок» та фізичною особою-підприємцем Романюк Наталією Василівною.

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця Романюк Наталії Василівни ( АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства «Житній Ринок» (04071, м. Київ, вул. Верхній Вал, буд. 16; ідентифікаційний код 05587843) заборгованість з орендної плати в сумі 271 819 (двісті сімдесят одна тисяча вісімсот дев`ятнадцять) грн 62 коп., пеню в сумі 24 832 (двадцять чотири тисячі вісімсот тридцять дві) грн 81 коп., 3 % річних в сумі 2 131 (дві тисячі сто тридцять одна) грн 50 грн, інфляційні втрати в сумі 7 017 (сім тисяч сімнадцять) грн 82 коп. та судовий збір в розмірі 6 508 (шість тисяч п`ятсот вісім) грн 03 коп.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

5. Залишити за позивачем судовий збір, сплачений при подачі позовної заяви, в розмірі 836,67 грн.

6. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 24.06.2019.

Суддя В. В. Князьков