РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.06.2019Справа № 910/4900/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Споживчого товариства «УТФ» (04205, м. Київ, проспект Оболонський, буд. 30, офіс 287; ідентифікаційний код: 30839403)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (02094, м. Київ, вул. Пожарського, буд. 3; ідентифікаційний код: 30160757)

про стягнення 5955,62 грн.

без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

16.04.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Споживчого товариства «УТФ» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про стягнення 5955,62 грн., з яких 1406,70 грн. пені, 156,30 грн. 3% річних, 3080,60 грн. інфляційних втрат та 1312,56 грн. збитків (втраченої вигоди).

Позовні вимоги обґрунтовані простроченням виконання відповідачем обов`язку з оплати товару, поставленого позивачем за Договором поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 (за видатковою накладною №15 від 14.11.2017 на суму 159694,80 грн.).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2019 відкрито провадження у справі №910/4900/19, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

11.05.2019 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що строк оплати поставленого товару не настав, а позивачем неналежним чином було виконане зобов`язання з передання оригіналів документів, визначених пунктом 4.4 вказаного договору.

Також, відповідач вказав на те, що позивачем неправильно здійснено розрахунок інфляційних втрат, не доведено розміру заявлених до стягнення збитків та суми адвокатських витрат.

Крім того, 11.05.2019 відповідачем подано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення неустойки.

20.05.2019 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що всі необхідні документи відповідачу були передані, а останнім повністю оплачено таку продукції, проте з простроченням.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.08.2017 між Споживчим товариством «УТФ» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (покупець) укладено Договір поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМ/О, відповідно до умов якого постачальник бере на себе зобов`язання здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб, та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені сторонами строки.

Відповідно до п. 3.2 Договору поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 предметом даного договору є поставка кукурудзи та пшениці, що вирощується на полях (товар), кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю якого та вартість визначені специфікаціями до даного договору та товарно-супровідними документами на кожну окрему партію товару.

Згідно з п. 4.7 Договору поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 право власності на товар, що поставляється, переходить від постачальника до покупця в момент фактичної передачі товару покупцю та підписання сторонами видаткових накладних.

Згідно з п. 4.8 Договору поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 датою поставки вважається дата підписання сторонами видаткових накладних.

Відповідно до п. 11.1 Договору поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судом встановлено, що 14.11.2017 позивач поставив відповідачу товар на суму 159694,80 грн., що підтверджується видатковою накладною №15 від 14.11.2017 на суму 159694,80 грн. та відповідною товарно-транспортною накладною.

Вказані накладні підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені відбитками печатки позивача і штампом відповідача.

При цьому, позивачем долучено до позовної заяви копію довіреності №1166 від 01.11.2017, виданої відповідачем, та якою уповноважено представника відповідача на отримання товару, поставленого позивачем за видатковою накладною №15 від 14.11.2017 на суму 159694,80 грн. (реквізити вказаної довіреності зазначені у вказаній видатковій накладній).

Відповідачем не висловлено будь-яких заперечень щодо неотримання ним товару за видатковою накладною №15 від 14.11.2017 на суму 159694,80 грн.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується здійснення позивачем поставки відповідачу товару на суму 159694,80 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 7.2 Договору поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% після оплати вартості замовленого товару протягом 7 календарних днів, за умови настання наступних умов: - з дати поставки товару покупцю, за умови отримання оригіналів документів, зазначених у п. 4.4 договору, за умови реєстрації податкової накладної у єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до п. 4.4 Договору поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 у момент поставки на кожну партію товару постачальник надає покупцю наступні документи: - сертифікат якості, товарно-транспортну накладну, видаткову накладну, оригінал рахунку-фактури, інші супровідні документи згідно з діючим законодавством.

Відповідно до ст. 666 Цивільного кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження викладених у відзиві на позовну заяву заперечень, що позивачем не було надано йому документи, вказані у п. 4.4 Договору поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 (в тому числі своєчасно), з огляду на що суд дійшов висновку, що відповідач повинен був оплатити товар, поставлений позивачем за видатковою накладною №15 від 14.11.2017 на суму 159694,80 грн., у строк до 21.11.2017 включно (протягом 7-ми календарних днів від дня поставки товару).

Встановленими судом обставинами спростовуються твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, що у нього не настав строки оплати товару, поставленого позивачем за видатковою накладною №15 від 14.11.2017 на суму 159694,80 грн.

Крім того, відповідач зазначає, що з огляду на положення п. 7.2 Договору, оскільки податкова накладна була зареєстрована позивачем лише 30.11.2017, що підтверджується квитанцією, строк виконання відповідачем зобов`язання з оплати, відповідно, встановлено до 07.12.2017 включно.

Суд зазначає, що підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема статті 9 названого Закону та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Тобто, саме наявна в матеріалах справи видаткова накладна №15 від 14.11.2017 на суму 159694,80 грн. та відповідна товарно-транспортна накладна є належними та допустимими доказами в розумінні приписів ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, що підтверджують факт здійснення поставки спірної партії товару на користь ТОВ «Комплекс Агромарс».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №906/953/17.

Так, обов`язок покупця (відповідача) з оплати товару виникає безпосередньо з факту здійснення постачальником (позивачем) поставки товару та прийняття товару покупцем (відповідачем). При цьому, форма (вид) документу, яким сторони відобразили сам факт поставки товару (яким оформили факт здійснення поставки) - видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, акт приймання-передачі продукції, тощо, не впливає на обов`язок покупця оплатити товар та не звільняє покупця від обов`язку з оплати товару у випадку оформлення поставки товару іншим документом, ніж той, що передбачений умовами договору.

Суд звертає увагу на те, що предметом доказування є саме встановлення обставин виникнення між сторонами господарських правовідносин з поставки товару, а саме, - факту поставки продавцем та отримання товару покупцем.

З урахуванням викладеного, наявні в матеріалах справи видаткова та товарно-транспортна накладні в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинними документами, які фіксують факт отримання відповідачем товару.

З урахуванням викладеного, дата реєстрації податкової накладної жодним чином не нівелює обов`язок відповідача зі сплати вартості поставленого товару у строк, обумовлений Договором (протягом 7-ми календарних днів від дати поставки товару - п. 7.2 договору).

Судом встановлено, що 28.11.2017 відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 92032,56 грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 28.11.2017; 08.12.2017 - грошові кошти у розмірі 31938,96 грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 08.12.2017; 11.12.2017 - грошові кошти у розмірі 35723,28 грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 11.12.2017.

Таким чином, відповідачем було прострочено оплату товару за видатковою накладною №15 від 14.11.2017 на суму 159694,80 грн.

Звертаючись з даним позовом до суду, так як відповідачем було прострочено виконання зобов`язання з оплати товару, поставленого позивачем за видатковою накладною №15 від 14.11.2017 на суму 159694,80 грн., позивач просить суд стягнути з відповідача 1406,70 грн. пені, 156,30 грн. 3% річних, 3080,60 грн. інфляційних втрат та 1312,56 грн. збитків (втраченої вигоди).

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 8.3 Договору поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого товару.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, так як дата сплати боргу (часткова оплата) не враховується у період, за який нараховується пеня.

За розрахунком суду (здійсненим з врахуванням проведених відповідачем часткових оплат) обґрунтованим розміром пені за прострочення оплати відповідачем товару за видатковою накладною №15 від 14.11.2017 на суму 159694,80 грн. є пеня у сумі 1288,58 грн.

Таким чином, суд відмовляє у позові Споживчого товариства «УТФ» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» пені у розмірі 118,12 грн. у зв`язку з необґрунтованістю.

Крім того, відповідачем було заявлено про застосування позовної давності щодо позовних вимог в частині стягнення пені.

Згідно із статтею 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України унормовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.1 п.2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Разом із тим положеннями частини шостої статті 232 ГК передбачено особливість порядку застосування господарських штрафних санкцій, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, положення глави 19 ЦК про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, передбачених частиною шостою статті 232 ГК, а тому:

1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права;

2) з огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Положення статті 266, частини другої статті 258 ЦК про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 3-1217гс-16 від 08.02.2017.

Як вбачається з розрахунку позовних вимог, позивачем заявлено вимоги про стягнення пені за період з 22.11.2017 по 11.12.2017.

В свою чергу, як вбачається з позовної заяви позивача, означена заява була подана позивачем безпосередньо до суду 16.04.2019.

Відтак, позивачем пропущено строк позовної давності, в зв`язку з чим, суд відмовляє у позові Споживчого товариства «УТФ» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» пені у розмірі 1288,58 грн.

Отже, позовні вимоги Споживчого товариства «УТФ» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» пені у розмірі 1406,70 грн. не підлягають задоволенню (118,12 грн. у зв`язку з необґрунтованістю та 1288,58 грн. пені у зв`язку з пропуском строку позовної давності).

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 156,30 грн. за період з 22.11.2017 по 11.12.2017.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, так як позивачем не враховано, що день сплати заборгованості (часткова оплата) не враховується у період нарахування 3% річних.

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок 3% річних, відповідно до якого обґрунтованим розміром 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача, є 143,17 грн.

Таким чином, позовні вимоги Споживчого товариства «УТФ» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» 3% річних у розмірі 156,30 грн. підлягають частковому задоволенню у розмірі 143,17 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 3080,06 грн. за період з 22.11.2017 по 11.12.2017.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала наостанній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за прострочення оплати відповідачем товару за видатковою накладною №15 від 14.11.2017 на суму 159694,80 грн., суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат, так як знецінення грошових коштів не відбулось.

Таким чином, суд відмовляє у позові Споживчого товариства «УТФ» в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» інфляційних втрат у розмірі 3080,06 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача упущеної вигоди у розмірі 1312,56 грн.

Статтею 224 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі статтею 623 Цивільного кодексу України, передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками, згідно з ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України, розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вини. Встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою винної особи та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності збитків та обов`язковою умовою відповідальності. Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Частиною 2 статті 623 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі № 6-237цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18).

З врахуванням викладеного, оскільки упущена вигода, що є предметом позову у даній справі, є неотриманим доходом за договором банківського вкладу, то позивачу необхідно було довести те, що він міг і повинен був отримати відповідні доходи у визначеному ним розмірі і за визначений ним період.

Разом з цим, всупереч викладеним вище нормам закону, відповідачем не було доведено обґрунтованості позовних вимог про стягнення упущеної вигоди. Зокрема, матеріали справи не містять доказів укладення позивачем договору банківського вкладу, який він був неспроможний виконати, а також не доведено, що саме неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила позивача можливості отримати прибуток на спірну суму.

Відтак, позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди в сумі 1312,56 грн. задоволенню не підлягають.

Позивач також просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 3000,00 грн.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

При цьому, відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У якості понесених витрат позивач надав суду Договір про надання правничої (правової) допомоги №13/03/19 від 13.03.2019, укладений між позивачем та адвокатом Діденко І.Г., Акт наданих послуг № 18 від 08.04.2019 на суму 3000,00 грн. та платіжне доручення № 1351 від 29.03.2019 на суму 3000,00 грн.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти стягнення з відповідач витрат на професійну правничу допомогу, зазначає, що на даний час Господарським судом міста Києва розглядається більш ніж 40 справ стосовно стягнення штрафних санкцій за позовами СП «УТФ» та по кожній позовній заяві сума витрат на професійну правничу допомогу становить 3000,00 грн.

Згідно із ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення учасником справи судових витрат на професійну правничу допомогу суду має бути надано належні фінансові документи, що свідчать про перерахування цією особою коштів адвокату за надані послуги на підставі договору про надання правової допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.01.2019 у справі № 19/64/2012/5003, від 05.01.2019 у справі № 906/194/18, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18.

Водночас, п. 4.2. договору визначено, що розмір гонорару адвоката, умови та порядок його сплати погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього договору.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг) за договором № 13/03/19 від 13.03.2019, оскільки з акту надання послуг № 18 від 08.04.2019 року не вбачається за можливе встановити, які саме роботи (послуги) були виконані (надані) адвокатом Діденком Ігорем Геннадійовичем за вказаним договором, оскільки в акті зазначається про надання послуги з правничої (правової) допомоги адвокатом згідно договору № 13/03/19 від 13.03.2019 року, як і не надано додаткової угоди, якою погоджено розміру гонорару адвоката саме в сумі 3000,00 грн.

При цьому, суд також враховує, що на підтвердження оплати позивачем суми витрат на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. позивачем надано платіжне доручення № 1351 від 29.03.2019.

Вказане платіжне доручення як доказ понесення витрат на правову допомогу адвоката долучено позивачем, зокрема, до матеріалів справи №910/4901/19.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів понесення позивачем реальних витрат у розмірі 3000,00 грн., як вартості адвокатських витрат, суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача адвокатських витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання позову покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 74, 76-80, ч. 1 ст. 129, ст.ст. 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Споживчого товариства «УТФ» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (02094, м. Київ, вул. Пожарського, буд. 3; ідентифікаційний код: 30160757) на користь Споживчого товариства «УТФ» (04205, м. Київ, проспект Оболонський, буд. 30, офіс 287; ідентифікаційний код: 30839403) 3% річних у розмірі 143 (сто сорок три) грн. 17 коп. та судовий збір у розмірі 46 (сорок шість) грн. 18 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 19.06.2019

Суддя Д.О. Баранов