ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2019 Справа № 914/496/19

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашка М.М. розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Парашар Валентини Анатоліївни

до відповідача Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування

про стягнення 573542,13 грн.

за участю представників:

від позивача Матківський Т.О.

від відповідача не з`явився.

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Фізичною особою-підприємцем Парашар Валентиною Анатоліївною до відповідача Львівського казенного експерементального підприємства засобів пересування і протезування про стягнення 590175,06 грн., з яких 519027,15 грн. - основний борг, 11154,11 грн. - 3% річних та 59 993,80 грн. - інфляційні втрати.

Відповідно до заяви (вх.№1193/19 від 06.05.2019р.) про зменшення розміру позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача 573542,13 грн., з яких 519027,15 грн. - основний борг, 12988,48 грн. - 3% річних та 41526,50 грн. - інфляційні втрати.

Ухвалою суду від 25.03.2019р. справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 23.04.2019р.

В судовому засіданні 23.04.2019р. суд постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 14.05.2019р.

В судовому засіданні 14.05.2019р. суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 11.06.2019р.

Представником позивача подано заяву (вх.№1323/19 від 20.05.2019р.) про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач проссить стягнути з відповідача 519027,15 грн. - основного боргу, 14140,29 грн. - 3% річних та 46716,77 грн. - інфляційних втрат.

Розглянувши подану заяву (вх.№1323/19 від 20.05.2019р.) про збільшення розміру позовних вимог, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Як зазначалось судом, в судовому засіданні 14.05.2019р. суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 11.06.2019р., а заява (вх.№1323/19) про збільшення розміру позовних вимог надіслана позивачем на адресу суду 16.05.2019р. (зареєстрована у суді 20.05.2019р.), тобто після закінчення підготовчого засідання.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи те, що заяву (вх.№1323/19) про збільшення розміру позовних вимог подано після закінчення процесуального строку для подання такої заяви, що встановлений пунктом 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, суд прийшов до висновку залишити без розгляду заяву (вх.№1323/19 від 20.05.2019р.) про збільшення розміру позовних вимог, та продовжити розгляд справи по суті в межах заяви (вх.№1193/19 від 06.05.2019р.) про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача 573542,13 грн., з яких 519027,15 грн. - основний борг, 12988,48 грн. - 3% річних та 41526,50 грн. - інфляційні втрати.

Крім того, в судовому засіданні 11.06.2019р. представник позивача подав клопотання (вх.№24345/19 від 11.06.2019р.) про компенсацію витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, в якій позивач просить стягнути з відповідача 25000,00 грн. судових витрат на правову допомогу адвоката.

Відповідач явку представника в судове засідання 11.06.2019р. не забезпечив. Відповідачем було подано відзив на позовну заяву (вх.№16855/19 від 23.04.2019р.), в якому Львівське казенне експерементальне підприємство засобів пересування і протезування проти позову заперечує.

Спір у даній справі справі розглядається судом з врахуванням заяви (вх.№1193/19 від 06.05.2019р.) про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача 573542,13 грн., з яких 519027,15 грн. - основний борг, 12988,48 грн. - 3% річних та 41526,50 грн. - інфляційні втрати.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представника позивача, суд встановив таке.

31.12.2015р. між Львівським казенним експериментальним підприємством засобів пересування і протезування (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Парашар Валентиною Анатоліївною (постачальник) укладено договір №401, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність замовника товар, який зазначено у специфікації, а замовник прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з пунктом 2.4. договору, оплата за отриманий товар здійснюється замовником шляхом перерахування розрахунковий рахунок постачальника, згідно виставленого рахунку на товар.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що загальна сума договору визначається як сума всіх видаткових накладних, специфікацій, підписаних сторонами протягом терміну дії даного договору.

Відповідно до п.6.1.1. та п.6.2.2. договору, замовник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати поставлені йому товари. Замовник має право здійснювати оплату товару постачальнику на підставі виставленого рахунку та накладної на умовах відстрочки платежу на термін до 30 календарних днів з моменту поставки товару. У разі відсутності фінансування видатків, термін відстрочки платежу може бути збільшений за погодженням сторін у письмовій формі до моменту наявності реального фінансування видатків.

Як зазначає позивач, він на виконання умов договору поставив відповідачу товар на загальну суму 577022,00 грн., однак, як стверджує позивач, відповідач порушуючи взяті на себе зобов?язання за договором, не здійснив повної оплати поставленого йому товару, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 519027,15 грн.

У відповідності до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував відповідачу 12988,48 грн. - 3% річних та 41526,50 грн. - інфляційних втрат.

Таким чином позивач звернувся до Господарського суду Львівської області та відповідно до заяви (вх..№1193/19 від 06.05.2019р.) про зменшення розміру позовних вимог, просить стягнути з відповідача 573542,13 грн., з яких 519027,15 грн. - основний борг, 12988,48 грн. - 3% річних та 41526,50 грн. - інфляційні втрати.

Відповідач проти позову заперечив, подавши відзив на позовну заяву, в якому Львівське казенне експериментальне підприємство засобів пересування і протезування просить відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що у відповідача існує заборгованість не тільки перед Фізичною особою-підприємцем Парашар Валентиною Анатоліївною, а тому коштів на рахунку підприємства не вистачає для повного і разового погашення заборгованості, стягнення якої є предметом спору у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи представника позивача, суд прийшов до висновку, що позов відповідно до заяви (вх.№1193/19 від 06.05.2019р.) про зменшення розміру позовних вимог, слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Згідно з статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно з статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (стаття 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається із матеріалів справи, факт поставки відповідачу товару підтверджується такими видатковими накладними: №22 від 26.04.2018р. на суму 135835,00 грн., №24 від 16.05.2018р. на суму 3840,00 грн., №26 від 22.05.2018р. на суму 25970,00 грн., №27 від 25.05.2018р. на суму 39168,00 грн., №28 від 06.06.2018р. на суму 85197,00 грн., №111 від 07.06.2018р. на суму 5984,00 грн., №35 від 02.07.2018р. на суму 213372,00 грн., №38 від 10.07.2018р. на суму 29114,00 грн., №11 від 11.07.2018р. на суму 11752,00 грн. та №41 від 18.07.2018р. на суму 26790,00 грн. Тобто матеріалами справи підтверджується факт поставки відповідачу товару на загальну суму 577022,00 грн.

Як зазначає позивач, та як вбачається із матеріалів справи, заборгованість відповідача становить 519027,15 грн. Докази сплати вказаної заборгованості в матеріалах справи відсутні, відповідач проти існування вказаної заборгованості заперечує лише з тих підстав, що коштів на рахунку підприємства не вистачає для повного і разового погашення заборгованості, яка є предметом спору у даній справі.

У відповідності із статтею 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо заперечень відповідача суд зазначає таке.

За змістом частини другої статті 617 Цивільного кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 11/446).

Також суд звертає увагу на те, що для господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, тобто бюджетна установа як отримувач і розпорядник бюджетних коштів не має будь-яких привілеїв чи пільг в межах виконання зобов`язань, взятих на себе за договором.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.1.10 Постанови №14 від 17.12.2013р. роз`яснено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посилання на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 Цивільного кодексу України) або на відсутність вини (статті 614, 617 Цивільного кодексу України чи стаття 218 Господарського кодексу України).

Також в п.5 оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.2013р. зазначено, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов`язання (Постанова Вищого господарського суду України від 23.08.2012 у справі №15/5027/715/2011).

Згідно з приписами статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і, оскільки між сторонами виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 Цивільного кодексу України), що регулюються актами цивільного законодавства України, то відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень не звільняє її від обов`язку виконати зобов`язання за Договором.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень./

Частиною 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно із частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, перевіривши поданий позивачем розрахунок позовних вимог, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги відповідно до заяви (вх.№1193/19 від 06.05.2019р.) про зменшення розміру позовних вимог є обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, не спростовані відповідачем та підлягають задоволенню.

При поданні позовної заяви до Господарського суду Львівської області позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 8852,63 грн., що підтверджується платіжним дорученням №197 від 14.03.2019р.

Оскільки, відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог, ціною позову є 573542,13 грн., то розмір судового збору, що слід сплатити за подання позовної заяви до господарського суду, при такій ціні позову, становить 8603,13 грн.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд прийшов до висновку витрати по сплаті судового збору в розмірі 8603,13 грн. покласти на відповідача, оскільки позов у даній справі, відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог, слід задовольнити повністю.

Розглянувши подане клопотання (вх.№24345/19 від 11.06.2019р.) про компенсацію витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги адвоката, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 124 Господарського процесуального кодексу України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Як вбачається із позовної заяви, позивачем відповідно до статті 124 Господарського процесуального кодексу України, подано такий попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи:

- судовий збір - 8852,63 грн.;

- забезпечення присутності представника у підготовчому засіданні та при розгляді справи по суті у місті Львів (залізничні квитки Київ-Львів; Львів-Київ) - 1000 грн. х 3 засідання = 3000 грн.;

- оплата витрат на відрядження з розрахунку (417,30грн. х 2 доби) х 3 поїздки = 2503,8 грн.

Таким чином, як вбачається із позовної заяви, позивачем не подано попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги адвоката.

Відповідно до частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, як вбачається із матеріалів справи, подаючи клопотання (вх.№24345/19 від 11.06.2019р.) про компенсацію витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги адвоката, позивачем не подано відповідних доказів, які б могли підтвердити вартість таких витрат та сам факт їх понесення позивачем. Заяви про те, що такі докази будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, представником позивача не зроблено.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку відмовити позивачу у задоволенні клопотання (вх.№24345/19 від 11.06.2019р.) про компенсацію витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги адвоката.

Також слід зазначити, що позивачем документально не підтверджено понесення інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, які зазначені у попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, про які зазначено у позовній заяві.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 76, 77, 78, 86, 124, 126, 129, 236, 237, 238, 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування (79052, місто Львів, вулиця Рудненська, 10, ідентифікаційний код 03187714) на користь Фізичної особи-підприємця Парашар Валентини Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 519027,15 грн. - основного боргу, 12988,48 грн. - 3% річних, 41526,50 грн. - інфляційних втрат та 8603,13 грн. - судового збору.

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку у строки, що визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 21.06.2019р.

Суддя Петрашко М.М.