ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/305/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Мишкіної М.А.,

при секретарі судового засідання: Станковій І.М.,

за участю представників:

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" Сільницький І.В.,

від Державного підприємства "Одеський нафтопереробний завод" участі не брали,

від Фонду державного майна України участі не брали,

від прокуратури Лянна О.А.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна"

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 13.05.2019, прийняту суддею Гутом С.Ф., м. Одеса,

у справі №916/305/19

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна"

до відповідачів:

-Державного підприємства "Одеський нафтопереробний завод";

-Фонду державного майна України

за участю прокуратури Одеської області

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" звернулося з позовом до Державного підприємства "Одеський нафтопереробний завод" та Фонду державного майна України, в якому просило визнати недійсним укладений між відповідачами договір про внесення змін №16 від 31.01.2019 до договору №155/1 від 11.06.2018 про відповідальне зберігання майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 19.06.2017 у справі №523/8045/17, яким застосовано спеціальну конфіскацію шляхом звернення всього рухомого та нерухомого майна, земельної ділянки, належних Публічному акціонерному товариству "Одеський нафтопереробний завод" та Товариству з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна", у дохід держави в особі Кабінету Міністрів України, між відповідачами було укладено договір про внесення змін №16 від 31.01.2019 до договору №155/1 від 11.06.2018 про відповідальне зберігання майна, при цьому зазначений вирок суду не набрав законної сили у зв`язку з його апеляційним оскарженням, що свідчить про відсутність правових підстав для здійснення Фондом державного майна України управління та розпорядження належним позивачу на праві приватної власності майном, зокрема, шляхом укладення оспорюваного договору.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.02.2019 за вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі №916/305/19 та в подальшому ухвалою суду від 11.04.2019 для представництва інтересів держави до участі у даній справі допущено прокуратуру Одеської області.

10.05.2019 до місцевого господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" надійшла заява б/н від 10.05.2019 про забезпечення позову у справі №916/305/19 (вх.№2-2150/19 від 10.05.2019), в якій останнє просить вжити заходів забезпечення позову до вирішення по суті спору у вказаній справі шляхом заборони Фонду державного майна України, Державному підприємству "Одеський нафтопереробний завод" та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані, зокрема, але не обмежуючись, на проведення оцінки майна, інвентаризації, виготовлення технічної документації, передання у власність чи надання у користування майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вул. Шкодова Гора, 1/ АДРЕСА_2 та належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна".

В обґрунтування даної заяви позивач посилається на те, що у випадку передачі у власність або користування третім особам майна, що є предметом договору №155/1 від 11.06.2018 про відповідальне зберігання майна з урахуванням договору про внесення змін №16 від 31.01.2019, Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" буде вимушене захищати своє право власності на вказане майно шляхом подання інших позовів до судів різних юрисдикцій, а тому невжиття зазначених позивачем заходів забезпечення позову у разі задоволення позовних вимог може призвести до відсутності реального захисту його порушеного права, що суперечить головній меті судочинства.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.05.2019 у справі №916/305/19 (суддя Гут С.Ф.) у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" б/н від 10.05.2019 про забезпечення позову у справі №916/305/19 (вх.№2-2150/19 від 10.05.2019) відмовлено.

Вказана ухвала суду мотивована недоведеністю позивачем своїх припущень стосовно вчинення відповідачами у даній справі дій, які у випадку задоволення позовних вимог унеможливлять реальний захист порушеного права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна".

Не погодившись з постановленою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 13.05.2019 у справі №916/305/19 скасувати та постановити нову ухвалу, якою заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" б/н від 10.05.2019 про забезпечення позову у справі №916/305/19 (вх.№2-2150/19 від 10.05.2019) задовольнити.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку щодо недоведеності наявності підстав для забезпечення позову, оскільки до заяви про забезпечення позову Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" були додані докази, які підтверджують факт вчинення відповідачами дій щодо розпорядження належним позивачу на праві власності майном, а саме: копію договору на проведення оцінки майна, що є предметом договору №155/1 від 11.06.2018 про відповідальне зберігання майна, а також роздруківку розміщеної в мережі "Інтернет" статті, в якій цитуються слова посадової особи Фонду державного майна України про намір останнього передати вищезазначене майно для приватизації, між тим належної оцінки вказаним доказам суд першої інстанції не надав. Крім того, апелянт наголошує на тому, що предметом позову у даній справі є вимога немайнового характеру у зв`язку з чим судове рішення у разі задоволення позову не підлягатиме примусовому виконанню, а відтак під час вирішення питання про забезпечення позову судом не повинна досліджуватися така підстава для вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, між тим суд повинен досліджувати іншу підставу для забезпечення позову, а саме: достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких останній звернувся до суду.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів Будішевської Л.О., Мишкіної М.А. від 31.05.2019 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою суду від 10.06.2019 справу №916/305/19 призначено до розгляду на 26.06.2019 о 10:30.

У судовому засіданні 26.06.2019 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" апеляційну скаргу підтримав; представник прокуратури Одеської області висловив заперечення проти її задоволення; представники Державного підприємства "Одеський нафтопереробний завод" та Фонду державного майна України участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (том ІІ а.с.107, 110, 111).

Державне підприємство "Одеський нафтопереробний завод", Фонд державного майна України та прокуратура Одеської області своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що згідно з частиною третьою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників позивача та прокуратури, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Місцевим господарським судом встановлено, що відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" є власником об`єктів нерухомого майна, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Шкодова гора, 1.

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 19.06.2017 у справі №523/8045/17, зокрема, застосовано спеціальну конфіскацію шляхом звернення всього рухомого та нерухомого майна, земельної ділянки, належних Публічному акціонерному товариству "Одеський нафтопереробний завод" та Товариству з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна", у дохід держави в особі Кабінету Міністрів України.

13.09.2017 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №632-р "Про віднесення майнових комплексів Публічного акціонерного товариства "Одеський нафтопереробний завод" і Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і газ Україна" до сфери управління Фонду державного майна", відповідно до якого майнові комплекси (рухоме та нерухоме майно, земельна ділянка), конфісковані у Публічного акціонерного товариства "Одеський нафтопереробний завод" і Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і газ Україна", віднесені до сфери управління Фонду державного майна, доручено Міністерству енергетики та вугільної промисловості разом з Фондом державного майна забезпечити проведення інвентаризації конфіскованого майна, яке передано на відповідальне зберігання та в оперативне управління Державному підприємству "Укртранснафтопродукт", а також доручено Фонду державного майна за результатами проведеної інвентаризації прийняти конфісковане майно за актом приймання-передачі від Державного підприємства "Укртранснафтопродукт".

В подальшому на підставі наказу Фонду державного майна України №1694 від 09.11.2017 (зі змінами) було проведено інвентаризацію конфіскованого майна, яке передано на відповідальне зберігання і в оперативне управління Державному підприємству "Укртранснафтопродукт" та заходиться у відокремленого підрозділу Державного підприємства "Укртранснафтопродукт" за адресою: м. Одеса, вул. Шкодова гора, 1/1, станом на 30.03.2018, за результатами якої складено інвентаризаційний опис необоротних активів (основні засоби, нематеріальні активи, інші необоротні матеріальні активи, капітальні інвестиції) б/н від 30.03.2018.

11.06.2018 між Фондом державного майна України ("Орган управління") та Державним підприємством "Одеський нафтопереробний завод" ("Зберігач") укладено договір №155/1 про відповідальне зберігання майна (далі договір №155/1 від 11.06.2018), відповідно до пункту 1.1 якого Зберігач приймає на себе зобов`язання щодо відповідального зберігання майна, що передано йому Органом управління згідно з актом приймання-передачі №84 від 11.06.2018.

Відповідно до підписаного Фондом державного майна України, Державним підприємством "Укртранснафтопродукт" та Державним підприємством "Одеський нафтопереробний завод" акту приймання-передачі №84 від 11.06.2018 Державне підприємство "Укртранснафтопродукт" передає, а Фонд державного майна України приймає майно, зазначене в інвентаризаційному описі необоротних активів б/н від 30.03.2018, який додається до цього акту та є його невід`ємною частиною. Водночас Фонд державного майна України передає на відповідальне зберігання, а Державне підприємство "Одеський нафтопереробний завод" приймає на відповідальне зберігання майно, зазначене в інвентаризаційному описі необоротних активів б/н від 30.03.2018, при цьому Державне підприємство "Укртранснафтопродукт" з дати підписання акту приймання-передачі та до 18.06.2018 включно забезпечує збереження та охорону вказаного майна.

За умовами пунктів 7.1-7.2 договору №155/1 від 11.06.2018 вказаний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Даний договір укладено строком на 6 місяців або до пред`явлення Органом управління вимоги про повернення майна.

В силу пункту 7.4 договору №155/1 від 11.06.2018 якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним законодавством України, зміни у цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформляється договором про внесення змін до цього договору.

31.01.2019 між Фондом державного майна України та Державним підприємством "Одеський нафтопереробний завод" укладено договір про внесення змін №16 від 31.01.2019 до договору №155/1 від 11.06.2018, зокрема, щодо строку дії договору №155/1 від 11.06.2018, зазначивши, що вказаний договір укладено строком на 1 рік або до пред`явлення Органом управління вимоги про повернення майна.

Водночас згідно з договором про внесення змін №16 від 31.01.2019 до договору №155/1 від 11.06.2018 у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору №155/1 від 11.06.2018 або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця вказаний договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Умови договору про внесення змін №16 від 31.01.2019 до договору №155/1 від 11.06.2018 застосовуються до відносин між сторонами, які існували з 12.12.2018. Інші умови договору №155/1 від 11.06.2018 залишаються без змін.

06.08.2018 ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області було відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами низки осіб на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 19.06.2017 у справі №523/8045/17.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, місцевий господарський суд дійшов висновку про недоведеність позивачем своїх припущень стосовно вчинення відповідачами у даній справі дій, які у випадку задоволення позовних вимог унеможливлять реальний захист порушеного права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви про забезпечення позову з огляду на наступне.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову у судовому процесі.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

-розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

-забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

-наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

-імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Крім того, оскільки у даній справі позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (пункти 1,3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011).

Згідно з частиною першою статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до частини четвертої статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії (пункт 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011).

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

З матеріалів справи вбачається, що 10.05.2019 до місцевого господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" надійшла заява б/н від 10.05.2019 про забезпечення позову у справі №916/305/19 (вх.№2-2150/19 від 10.05.2019), в якій останнє просить вжити заходів забезпечення позову до вирішення по суті спору у вказаній справі шляхом заборони Фонду державного майна України, Державному підприємству "Одеський нафтопереробний завод" та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані, зокрема, але не обмежуючись, на проведення оцінки майна, інвентаризації, виготовлення технічної документації, передання у власність чи надання у користування майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Одеса, вул. Шкодова Гора, 1/1 та належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна".

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується забороною відповідачу вчиняти певні дії.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як заборона вчиняти певні дії, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи вчиняти певні дії (займатися певною діяльністю), тому суд повинен точно визначити, які саме дії забороняється вчиняти.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 18.06.2019 у справі №904/661/19.

Заявником вказаної вимоги не додержано, оскільки останнім визначено лише орієнтовний, а не вичерпний перелік дій відповідачів, які позивач просить заборонити, між тим господарський суд в силу вимог процесуального закону позбавлений права самостійно визначати зміст неконкретизованого заходу забезпечення позову.

Оцінивши обґрунтованість доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову стосовно не лише відповідачів, а й будь-яких інших осіб, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для застосування заходів забезпечення позову стосовно невиключного переліку осіб, які не набули статусу відповідачів за позовними вимогами у даній справі.

Колегія суддів наголошує на тому, що ухвала суду про вжиття заходів забезпечення позову повинна бути зрозумілою, тобто такою, резолютивна частина якого не припускає кілька варіантів тлумачення, оскільки, окрім законності та обґрунтованості, рішення повинно відповідати також іншим вимогам, до яких належать вичерпність (повнота), визначеність, точність, зрозумілість. Рішення повинно бути зрозумілим не лише для суду, який його ухвалив, а й для усіх інших осіб.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 25.03.2019 у справі №1810з-18.

Крім того, колегія суддів не вбачає наявності зв`язку між обраним позивачем заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, оскільки проведення оцінки та інвентаризації майна, як і виготовлення технічної документації на нього, не зумовлюють істотне ускладнення чи неможливість ефективного захисту порушеного права позивача шляхом визнання недійсним договору.

Водночас суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про недоведеність позивачем підстав для застосування обраних ним заходів забезпечення позову з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Бочаров проти України від 17.06.2011 суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом, проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на положення статей 13, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 12.06.2019 у справі № 910/773/19.

Колегія суддів вбачає, що на підтвердження своїх вимог Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" до заяви про забезпечення позову додано копію укладеного між Державним підприємством "Одеський нафтопереробний завод" ("Замовник") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експертне агентство "УКРКОНСАЛТ" ("Оцінювач") договору на проведення оцінки №78 від 18.09.2018 (далі договір №78 від 18.09.2018) та роздруківку розміщеної в мережі "Інтернет" статті, в якій цитуються слова посадової особи Фонду державного майна України про намір останнього передати вищезазначене майно для приватизації.

Відповідно до пункту 1.1 договору №78 від 18.09.2018 Замовник доручає, а Оцінювач приймає на себе зобов`язання здійснити незалежну оцінку майна, зазначеного в інвентаризаційному описі необоротних активів від 30.03.2018, що складений станом на 30.03.2018, та переданого Замовнику Фондом державного майна України згідно з договором №155/1 від 11.06.2018 про відповідальне зберігання майна за актом приймання-передачі №84 від 11.06.2018 в кількості 10427 одиниць.

За умова пункту 2.1 договору №78 від 18.09.2018 оцінка майна проводиться з метою визначення його ринкової (справедливої) вартості.

При цьому зі змісту договору №78 від 18.09.2018 не вбачається, що незалежна оцінка майна проводиться з метою визначення його вартості для подальшого відчуження, у тому числі і в порядку приватизації.

Колегією суддів також враховується, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Приватизація державного майна - це платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" можуть бути покупцями.

Правові, економічні та організаційні основи приватизації державного майна встановлені Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна".

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" порядок приватизації державного майна передбачає, зокрема, формування та затвердження переліків об`єктів, що підлягають приватизації; опублікування переліку об`єктів, що підлягають приватизації, в офіційних друкованих виданнях державних органів приватизації, на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України та в електронній торговій системі; прийняття рішення про приватизацію; проведення інвентаризації та оцінки відповідно до законодавства; проведення у випадках, передбачених законом, аудиту, екологічного аудиту об`єкта приватизації; затвердження у випадках, передбачених цим Законом, умов продажу об`єктів приватизації, розроблених аукціонною комісією; опублікування інформації про умови продажу, в тому числі стартову ціну об`єкта приватизації; проведення аукціону, укладення договору купівлі-продажу; укладення договору купівлі-продажу в разі приватизації об`єкта шляхом викупу; опублікування інформації про результати приватизації; прийняття рішення про завершення приватизації.

Таким чином, намір на відчуження майна державної власності у порядку приватизації в силу прямої вказівки закону може виражатися виключно у конкретній послідовності необхідних дій, а саме: формуванні та затвердженні переліку об`єктів, що підлягають приватизації, опублікуванні такого переліку в офіційних друкованих виданнях державних органів приватизації, на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України, в електронній торговій системі і в подальшому прийнятті рішення про приватизацію.

Водночас матеріали справи не містять та позивачем до суду не надано жодного доказу на підтвердження внесення майна, зазначеного в інвентаризаційному описі необоротних активів від 30.03.2018, до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, опублікування такого переліку в офіційних друкованих виданнях державних органів приватизації або на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України та прийняття рішення про приватизацію вказаного майна.

При цьому колегія суддів зазначає, що надана позивачем до заяви про забезпечення позову роздруківка повідомлення посадової особи державного органу приватизації про намір розпочати процес приватизації зроблена з веб-сайту засобу масової інформації, а не з офіційного веб-сайту Фонду державного майна України, а відтак не може вважатися офіційним повідомленням, яке передбачене положеннями статті 10 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна".

Жодного іншого доказу на підтвердження своїх припущень стосовно вчинення відповідачами у даній справі дій, які у випадку задоволення позовних вимог унеможливлять реальний захист порушеного права власності позивача, Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" до суду не надано.

Враховуючи викладене, оцінивши доводи позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, імовірність істотного ускладнення або неможливості ефективного захисту порушених прав позивача, за захистом яких останній звернувся до суду, у разі невжиття таких заходів, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у справі №916/305/19 шляхом заборони Фонду державного майна України, Державному підприємству "Одеський нафтопереробний завод" та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані, зокрема, але не обмежуючись, на проведення оцінки майна, інвентаризації, виготовлення технічної документації, передання у власність чи надання у користування майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Одеса, вул. Шкодова Гора, АДРЕСА_2 /1 та належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна".

З огляду на викладене та враховуючи те, що доводи апелянта стосовно порушення Господарським судом Одеської області норм права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду від 13.05.2019 у справі №916/305/19 не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування зазначеного судового акта колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не вбачає.

Стосовно решти доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (пункт 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України").

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 136, 137, 232, 233, 236, 240, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області від 13.05.2019 у справі №916/305/19 - без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 26.06.2019.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна