ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2019 року м.Дніпро Справа № 904/6293/17

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чус О.В. - (доповідача),

судді: Коваль Л.А., Чередко А.Є.

Розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж "КРИВОРІЖТЕПЛОМЕРЕЖА" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2019, повний текст рішення складено та підписано 28.01.2019, суддя Первушин Ю.Ю., у справі №904/6293/17

за позовом Комунального підприємства теплових мереж "КРИВОРІЖТЕПЛОМЕРЕЖА", м.Кривий Ріг

до Фізичної особи-підприємця Мухи Віктора Анатолійовича, м. Кривий Ріг;

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "ДИВОБУД", м. Кривий Ріг

про стягнення вартості безпідставно отриманого майна в розмірі 23808грн.83коп., -

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа" м. Кривий Ріг звернулось до Фізичної особи-підприємця Мухи Віктора Анатолійовича м. Кривий Ріг з позовом про стягнення вартості безпідставно отриманого майна в розмірі 23808грн.83коп.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на несплату вартості отриманої теплової енергії за період з 01.01.2015 по 25.03.2017, договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 19.03.2005, акти подачі та припинення подачі теплової енергії, постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, статті 1212 та 1213 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 03.10.2017 у справі №904/6293/17 (головуючий суддя-Новікова Р.Г., судді-Рудь І.А., Ніколенко М.О.) позов комунального підприємства теплових мереж (далі-КПТМ) "Криворіжтепломережа" задоволено, з фізичної особи-підприємця Мухи Віктора Анатолійовича на користь позивача стягнуто 23808 грн. 83 коп. вартості безпідставно отриманого майна.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.12.2017 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.10.2017 у справі №904/6293/17 залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.04.2018 касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мухи Віктора Анатолійовича задоволено частково, постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.12.2017 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.10.2017 у справі №904/6293/17 скасовано, а справу №904/6293/17 передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Вказана постанова обґрунтована наступними висновками.

Господарськими судами попередніх інстанцій не з`ясовано до якої категорії відноситься споживач. При цьому, відповідач наголошує, що приміщення не використовується для підприємницької діяльності.

Встановивши, що відповідач отримував надані позивачем послуги з постачання теплової енергії, суди не звернули уваги на те, що в цьому випадку фактично склалися договірні відносини, та виходячи із аналізу змісту статей 1212, 1213 ЦК України, їх положення не можуть застосовуватися до правовідносин, які врегульовуються договором.

Таким чином, при вирішенні спору суди помилково посилалися на положення ст.ст.1212, 1213 ЦК України.

Не в повному обсязі встановлені судами обставини не дають можливості дійти однозначного висновку про наявність/відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, тобто, спір вирішено при недостатньому дослідженні фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, та ненаданні цим обставинам відповідної правової оцінки.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2019 у справі №904/6293/17 в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства теплових мереж "КРИВОРІЖТЕПЛОМЕРЕЖА" до Фізичної особи-підприємця Мухи Віктора Анатолійовича за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "ДИВОБУД" про повернення вартості безпідставно набутого майна - відмовлено в повному обсязі.

Сплачений судовий збір залишено за позивачем - Комунальним підприємством теплових мереж "КРИВОРІЖТЕПЛОМЕРЕЖА".

Не погодившись з рішенням господарського суду, позивач звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Як зазначено скаржником, відмовляючи у задоволенні позову, суд фактично позбавив Позивача законної можливості стягнути з Відповідача вартість наданих житлово - комунальних послуг за спірний період в умовах неукладеного договору.

Також, звернуто увагу суду на той факт, що при відсутності між сторонами укладеного договору про надання житлово - комунальних послуг правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 року № 2633-ІУ, Правилами користування тепловою енергією, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та іншими нормативно-правовими актами України.

Скаржник наполягає на тому, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. У свою чергу відсутність договору на надання житлово- комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Скаржник вважає, що позовні вимоги повинні бути задоволенні на підставі ст.ст.1212, 1213 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.ст. 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.03.2005 на підставі договору купівлі-продажу, Муха В . А. придбав нежитлове приміщення, вбудоване в першій поверх п`ятиповерхового житлового будинку загальною площею 43,4 кв.м., яке знаходиться у місті Кривий Ріг по вул. Свято-Миколаївська (Леніна), буд. 31, приміщення № 2 (1т., а.с. 10).

30.06.2005 між Комунальним підприємством теплових мереж "Криворіжтепломережа" (Постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Муха Віктором Анатолійовичем (Споживач) укладений договір №4626 на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання та пари від 30.06.2005.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28.04.2014 по справі №904/8416/13 визнано недійсним договір №4626 від 30.06.2005 на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання та пари. Постановами Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 03.07.2014 та Вищого господарського суду України від 01.10.2014 дане рішення господарського суду Дніпропетровської області залишено без змін.

Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа" у позовній заяві стверджує, що здійснює постачання теплової енергії до будинку 31 по вулиці Свято- Миколаївська ( Леніна ), оскільки даний будинок є багатоповерховим, опалення до приміщення №2 здійснюється від транзитних трубопроводів житлового будинку і є невід`ємною частиною системи опалення вказаного будинку, що свідчить про те, що відповідач фактично отримує теплову енергію в належному йому приміщенні. За період з 01.01.2015 по 25.03.2017 поставив, а ФОП Муха В.А. прийняв теплову енергію на суму 23808,83 грн., проте не сплачував вартість отриманого майна за тарифами передбачених для категорії "інші споживачі". Облік споживання теплової енергії здійснювався розрахунковим способом до квітня 2016, а з жовтня 2016 на підставі показників приладу обліку теплової енергії, встановленого в будинку. Оскільки, відповідач безпідставно отримав послуги з теплопостачання, а повернути їх неможливо, то з аналогією застосування ч. 2 ст. 1213 Цивільного кодексу України відповідач зобов`язаний відшкодувати вартість отриманих послуг.

Як було встановлено господарськими судами під час розгляду справи, 19.03.2005, на підставі договору купівлі-продажу, Муха В.А. придбав нежитлове приміщення, вбудоване в першій поверх п`ятиповерхового житлового будинку загальною площею 43,4 кв.м., яке знаходиться у місті Кривий Ріг по вул. Свято-Миколаївська (Леніна), буд. 31, приміщення №2.

Теплова енергія подавалась позивачем у будинок № 31 по вул. Свято-Миколаївська (Леніна) у місті Кривий Ріг протягом періоду з 01.01.2015 по 25.03.2017.

Станом на 01.01.2017 у відповідача наявна заборгованість за спожиту теплову енергію та послуги з технічного обслуговування мереж за період споживання з 01.05.2014 по 31.12.2016 у сумі 5 776,42 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 19 Закону України "Про теплопостачання" теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії.

Статтею 25 Закону України "Про теплопостачання" передбачено обов`язок споживача на своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Згідно з частиною другою статті 275 ГК України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Зазначені положення кореспондуються з пунктами 4, 14 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198 (далі - Правила), якими передбачено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, споживач зобов`язаний до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання укласти з теплопостачальною організацією такий договір.

Відповідно до пункту 3 Правил споживач теплової енергії фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Як підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами договір купівлі-продажу теплової енергії за вказаним у позовній заяві об`єктом між сторонами не укладений.

Однак з аналізу положень Правил, зокрема пункту 44, вбачається, що термін "споживач" застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання", зокрема, саме споживачі та постачальники теплової енергії є суб`єктами відносин у сфері теплопостачання і, як наслідок, відносини у цій сфері встановлюються шляхом укладення договору про купівлю-продаж (постачання) теплової енергії між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії.

Разом з цим, визначальним для вибору виду договору для укладення між теплопостачальною організацією та споживачем, і, як наслідок, тарифу, який застосовуватиметься у розрахунках між сторонами, є саме визначення категорії, до якої відноситься споживач: населення, яке є власниками, орендарями житлових приміщень (квартир) і отримує послуги з централізованого опалення, укладає із теплопостачальною організацією договір про надання послуг з централізованого опалення із зазначенням встановленого тарифу на послугу з централізованого опалення; фізичні особи-підприємці, які використовують, зокрема, нежитлові приміщення у структурі багатоквартирних житлових будинків для здійснення у них підприємницької діяльності, укладають з теплопостачальними організаціями договори купівлі-продажу теплової енергії із зазначенням у них встановленого тарифу для "інших споживачів".

Відповідач, який є власником нежитлового приміщення та фізичною особою - підприємцем відноситься до категорії "інші споживачі" через неможливість віднесення останнього до першої та другої категорії споживачів.

Частиною шостою статті 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

При цьому відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє відповідача від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі № 6-59цс13.

Також факт відпуску теплової енергії у спірне приміщення підтверджується, зокрема, актами готовності до опалювального періоду від 13.08.15 та 02.08.2016, промивки системи центрального опалення від 19.08.2015, 23.08.2016, вводу в експлуатацію приладу обліку теплової енергії від 22.09.2016 (а.с.126-130, т.1).

Водночас судами встановлено, що позов про повернення вартості безпідставно набутого майна заявлено з посиланням на положення статей 1212 та 1213 ЦК України, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 24.09.2014 у справі № 6-122цс14 та від 25.02.2015 у справі № 3-11гс15.

Так, зазначена норма застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

У постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 у справі № 6-582цс15 зазначено, що позов про стягнення вартості теплової енергії підлягає задоволенню, якщо підтверджено, що між сторонами склалися фактичні договірні відносини.

Враховуючи те, що в даному випадку між сторонами на протязі 01.05.2014 по 31.12.2016 склалися фактичні договірні відносини щодо постачання та споживання теплової енергії, позивачем належними доказами підтвердило факт подачі теплової енергії у нежитлове приміщення, вбудоване в першій поверх п`ятиповерхового житлового будинку загальною площею 43,4 кв.м., яке знаходиться у місті Кривий Ріг по вул. Свято-Миколаївська (Леніна), буд. 31, приміщення № 2, яким користувалася ФОП Муха В. А . у зазначений період, докази відключення приміщення від мереж централізованого опалення у встановленому законодавством порядку відсутні, апеляційний суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню на підставі частин першої, другої статті 11 ЦК України та пункту 1 частини першої статті 174 ГК України.

З приводу обставини, зазначених відповідачем у заяві від 23.03.2012 надісланої до позивача (а.с.149, т.1), стосовно відмови від послуг з централізованого постачання опалення та встановлення індивідуального електричного опалення, колегія суддів зазначає наступне.

Слід зазначити, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1192цс15.

Згідно Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 № 4 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.12.2005 за № 1478/11758, з моменту внесення до нього змін наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 № 169 визначає процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води саме усього житлового будинку, а не окремих приміщень у ньому, як це було визначено первісно.

За вказаних обставин позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг централізованого опалення, а відповідач незалежно від споживання цієї послуги, або відмови від її споживання, зобов`язаний оплатити надані послуги.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1706цс15, від 11.11.2015 у справи № 6-1192цс15.

Колегія суддів поділяє висновки суду першої інстанції щодо відхилення твердженням Відповідача про те, що справа не підлягає розгляду у господарському суді та провадження у даній справі підлягає закриттю, оскільки приміщення використовується відповідачем для здійснення підприємницької діяльності. Вказане підтверджується наступним.

Так, згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення шляхом викупу від 19.03.2005 Муха Віктор Анатолійович (відповідач по справі, покупець за договором) придбав нежитлове підвальне приміщення загальною площею 43,4кв.м., яке розташоване вбудоване в перший поверх п`ятиповерхового житловому будинку за адресою м . Кривий Ріг, вул . Леніна, будинок 31 , приміщення 2 .

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Відповідач зареєстрований як Фізична особа - підприємець, станом на день прийняття рішення не перебуває у стані припинення, в графі види діяльності зазначено: надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний) (1т., а.с.14).

В матеріалах справи наявна Заявка відповідача, яка була адресована КПТМ "Криворіжтепломережа", в якій Відповідач просив укласти договір на теплопостачання в приміщення офісу за адресою вул . Леніна , будинок 31, приміщення 2 (2т., а.с. 8).

Відповідач у своєму зверненні, яке адресовано позивачу зазначив, що у приміщенні яке повинно обслуговуватись Постачальником температурні показники несуть загрозу здоров`ю споживачу та порушують ведення останнім підприємницької діяльності, що в свою чергу, як наслідок, призводить до недоотриманням прибутків (1т., а.с.76).

Відповідно до ч.1 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Як встановлено ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності ( крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та ( або) фізичні особи-підприємці.

Відповідно до ст. 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є: господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Статтею 3 Господарського кодексу України закріплено, що під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Так, неодмінними ознаками господарської діяльності є сфера суспільного виробництва з метою задоволення не власних потреб виробника, а інших осіб, поєднання приватного інтересу, наприклад, в одержанні прибутку та публічних інтересів суспільства в особі широкого кола споживачів

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачила б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачила б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на встановлення факту використання відповідачем нежитловим приміщенням для здійснення підприємницької діяльності, дана справа має розглядатись за правилами господарського судочинства.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях ГПК України визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Отже, позивачем підтверджено належними доказами факт здійснення постачання теплової енергії у приміщення відповідача у спірному періоді.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.05.2018 у справі №904/8810/17, від 17.05.2018 у справі №922/2186/17.

Згідно з положеннями ст. 236 ГПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ч.3 ст.13, ст.77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, вищенаведених обставин не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а відповідне рішення суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж "КРИВОРІЖТЕПЛОМЕРЕЖА" задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2019 у справі №904/6293/17 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Мухи Віктора Анатолійовича м. Кривий Ріг на користь Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" м. Кривий Ріг 23808грн.83коп. за постачання теплової енергії та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви, в розмірі 1600грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Мухи Віктора Анатолійовича м. Кривий Ріг на користь Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" м. Кривий Ріг 2400, 00 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу відповідного наказу, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Повний текст постанови складений 24.06.2019р.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя Л.А. Коваль

Суддя А.Є. Чередко