ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2019 р. Справа№ 910/1873/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Вайнер Є.І.

за участю представників: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коваль Людмили Аркадіївни

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 (повний текст складено 21.03.2017)

у справі №910/1873/17 (суддя Демидова В.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Коваль Людмили Аркадіївни

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон»

про стягнення 76 386,90 грн.

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець Коваль Людмила Аркадіївна (далі, позивач або ФОП Коваль Л.А.) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про стягнення 76 386,90 грн., з яких: 12 895,41 грн. - основний борг, 8 899,22 грн. - втрати від інфляції, 882,89 грн. - 3% річних та 53 709,38 грн. - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати отриманих за Договором доручення на представництво страховика щодо укладення договорів страхування від 30.05.2014 №040211 послуг, які були надані позивачем як повіреним за Договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/1873/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем договори страхування не укладались, що є необхідною умовою для виплати винагороди згідно пункту 6.2 договору, внаслідок чого у відповідача відсутні підстави для виплати винагороди агенту в розмірі 12 895,41 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/1873/17, ФОП Коваль Л.А. звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/1873/17 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Скаржник посилається на те, що ним на підтвердження факту надання послуг відповідачу згідно умов укладеного договору доручення на представництво страховика щодо укладення договорів страхування від 30.05.2014 №040211 були надані суду Акти прийому-передачі наданих послуг від 07.08.2014, 20.08.2014 та 05.09.2014 на загальну суму 12 895,41 грн. та гарантійний лист відповідача щодо оплати вказаної суми в термін до 20.10.2015, які є належними доказами надання ним послуг Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Еталон», а тому, за доводами позивача, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову, у той час, як відповідач особисто засвідчив той факт, що ним були отримані послуги від позивача.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2017 у справі №910/1873/17 (головуючий суддя Пономаренко Є.Ю., судді: Руденко М.А., Дідиченко М.А.) апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коваль Л.А. залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/1873/17 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції обґрунтована тим, що позивачем доказів отримання від відповідача бланків договорів страхування до суду не надано, не доведено укладення договорів страхування, що є необхідною умовою для виплати відповідачем агенту винагороди, згідно пункту 6.2. договору. Також суд зазначив, що позивачем до складу позовних вимог були включені подвійні суми комісійної винагороди за одними і тими ж договорами страхування. Суд апеляційної інстанції, при цьому, з огляду на не доведення позивачем укладення саме ним договорів страхування, зазначених у Реєстрах, а також включення до складу позовних вимог сум комісійної винагороди за одними і тими ж договорами страхування двічі, відхилив як доказ гарантійний лист відповідача про оплату.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.05.2018 у даній справі касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коваль Л.А. задоволено частково, скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2017, а справу направлено на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, колегія суддів касаційного господарського суду зазначила, що судами першої та апеляційної інстанцій було порушено принцип повноти оцінки доказів та їх відображення у прийнятих судових рішеннях, якими вирішувався спір по суті та зазначила, що відповідач, визнаючи в актах приймання-передачі та гарантійному листі факт виконання позивачем умов Договору щодо укладення договорів страхування та підтверджуючи надходження сум страхових платежів і зазначаючи суми комісійної винагороди позивачу, гарантуючи їх виплату, у судових засіданнях зайняв протилежну позицію та став стверджувати про відсутність доказів того, що саме за участі позивача укладено низку договорів страхування. Зазначене свідчить про порушення відповідачем принципу добросовісності учасника договірних правовідносин та формальний підхід судів до вирішення спору.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 22.08.2018 для розгляду справи визначено колегію суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді: Тарасенко К.В., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.08.2018 відкрито апеляційне провадження у справі та справу призначено до розгляду.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» №454/2017 від 29.12.2017ліквідовано Київський апеляційний господарський суд.

Згідно частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті «Голос України» №185(6940) опубліковано повідомлення про початок роботи Північного апеляційного господарського суду з 03.10.2018.

Частиною 5 статті 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Актом прийняття-передачі судових справ від 02.10.2018 справу №910/1873/17 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.11.2018 справу №910/1873/17 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: Руденко М. А.- головуючий суддя; судді: Дідиченко М. А., Пономаренко Є. Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2018 прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Коваль Людмили Аркадіївни на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 року у справі №910/1873/17 до провадження у вищевизначеному складу колегії суддів, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Коваль Людмили Аркадіївни на рішення господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/1873/17, призначено справу до розгляду.

10.12.2018 від відповідача через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просив суд залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення. За твердженнями відповідача, перелічені в актах прийому-передачі наданих послуг договори страхування не укладались позивачем, бланки договорів страхування, які зазначаються позивачем як підстава для отримання комісійної винагороди, не передавались позивачу, що підтверджується відсутністю акту прийому-передачі відповідних бланків страхових полісів останньому та тим, що позивач не надає відповідні акти до позовної заяви. Отже, як наголошує відповідач, у позивача відсутні підстави вимагати у відповідача комісійної винагороди у заявленому ним у позовній заяві розмірі.

22.01.2019 у зв`язку з перебуванням судді Пономаренко Є.Ю. у відпустці, змінено склад колегії суддів: головуючий суддя Руденко М.А., судді: Дідиченко М.А., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 заяву головуючого судді Руденко М.А. та судді Дідиченко М.А. про самовідвід у справі №910/1873/17 задоволено на підставі статті 36 Господарського процесуального кодексу України. Справу №910/1873/17 передано для визначення іншого складу суддів відповідно до статтей 32, 40 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/1873/17 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: Власова Ю.Л.- головуючий суддя; суддів: Буравльова С.І., Пашкіної С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2019 справу №910/1873/17 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 19.03.2019.

У зв`язку із перебуванням головуючого судді Власова Ю.Л. у відпустці, розгляд справи №910/1873/17, призначений на 19.03.2019, не відбувся.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2019 розгляд апеляційної скарги призначено на 11.04.2019.

10.04.2019 від відповідача через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду 11.04.2019 розгляд справи відкладено на 07.05.2019.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2019 №09.1-07/166/19 у зв`язку із призначенням головуючого судді (судді-доповідача) Власова Ю.Л. на посаду судді Верховного Суду у Касаційний господарський суд (Указ Президента України «Про призначення суддів Верховного Суду» від 07.05.2019 №195/2019) призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2019 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коваль Людмили Аркадіївни у справі №910/1873/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Скрипки І.М.

Враховуючи вищевикладене, з метою здійснення подальшого розгляду апеляційної скарги визначеним складом суду, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2019 прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коваль Людмили Аркадіївни на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/1873/17 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Скрипка І.М., Тищенко А.І.; призначено справу до розгляду на 18.06.2019.

У судове засідання, призначене на 18.06.2019, представники сторін не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Оскільки у матеріалах справи наявні належні докази повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи, а саме повідомлення про вручення поштових відправлень, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників сторін.

У судовому засіданні 18.06.2019 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, враховуючи вказівки, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.05.2018 у даній справі, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 30.05.2014 між Фізичною особою-підприємцем Коваль Людмилою Аркадіївною (повірений) та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Еталон» (довіритель, ПрАТ «СК «Еталон») було укладено договір доручення на представництво страховика щодо укладення договорів страхування №040211 (далі - Договір), відповідно до пункту 2.1. якого повірений приймає на себе зобов`язання страхового посередника, який за дорученням довірителя виконує частину його страхової діяльності (укладання договорів страхування, одержання страхових платежів), а довіритель зобов`язується забезпечити повіреного інформацією, документацією і сплачувати йому винагороду в порядку і на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно пункту 3.1.5. Договору довіритель зобов`язується своєчасно виплачувані повіреному комісійну винагороду.

У відповідності до пункту 3.2.2. Договору повірений зобов`язується проводити роботу по залученню до страхування страхувальників, консультувати їх про умови страхування, порядок укладання договорів страхування, розгляду і врегулювання претензій.

Пунктом 6.2. Договору передбачено, що винагорода нараховується у відсотках до суми надходження на розрахунковий рахунок довірителя страхових платежів за укладеними повіреним договорами страхування, але не раніше дати початку дії і умов договору страхування.

Згідно пункту 6.5. Договору з повіреним, який перераховує отримані від страхувальників платежі за мінусом винагороди, проводиться взаємозвірка отриманих даних щодо правильності утримання винагороди і складається Акт виконаних робіт встановленої форми (Додаток №2 до Договору), який підписується сторонами. Акт виконаних робіт складається на підставі звітів, наданих повіреним у звітному періоді.

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 30.09.2014 (пункт 7.1. Договору).

Договір вважається пролонгованим на наступний рік, якщо сторони не мають взаємних претензій одна до одної і до дати припинення дії Договору не повідомили про свій намір припинення його дії (пункт 7.2. Договору).

Позивач, звертаючись до суду з позовом у даній справі, зазначає, що відповідач неналежним чином виконав зобов`язання щодо оплати послуг, отриманих за договором доручення на представництво страховика щодо укладення договорів страхування №040211 від 30.05.2014, у зв`язку з чим у нього виникла основна заборгованість у розмірі 12 895,41 грн., яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Відповідач, у свою чергу, заперечуючи проти позову, зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту надання відповідачу послуг згідно умов Договору на суму 12 895,41 грн.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, дійшла наступних висновків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором доручення.

Статтею 1000 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Відповідно до статті 1003 Цивільного кодексу України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина 1 статті 1004 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 1007 Цивільного кодексу України передбачено, що довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Фізична особа-підприємець Коваль Л.А. на підтвердження позовних вимог долучила до матеріалів справи оригінали підписаних сторонами актів приймання-передачі наданих послуг за Договором від 07.08.2014, 20.08.2014, 05.09.2014 з реєстрами страхових платежів та сум комісійної винагороди, що підлягали виплаті позивачу, а також гарантійний лист відповідача, підписаний заступником Голови Правління ПрАТ «СК «Еталон», за змістом яких відповідач гарантував позивачу оплату актів виконаних послуг (том 1, а.с. 155).

Згідно вказаних актів та гарантійного листа загальна суму комісійної винагороди позивача становить 12 890,41 грн., оплату яких відповідач гарантував позивачу здійснити в термін до 20.10.2014.

Отже, підписуючи вказані акти та надаючи гарантійний лист, відповідач фактично визнав факт надання йому позивачем послуг за Договором на загальну суму 12 890,41 грн.

Судова колегія, враховуючи вказівки Касаційного господарського суду у складі Верховного суду, викладені у постанові від 08.05.2018 у даній справі, бере до уваги принцип добросовісності учасника договірних правовідносин та відхиляє заперечення відповідача проти позовних вимог із посиланнями на неотримання відповідних послуг.

Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, що, на переконання судової колегії, і мало місце у даній справі - відповідач, визнаючи в актах приймання-передачі та гарантійному листі факт виконання позивачем умов Договору щодо укладення договорів страхування та підтверджуючи надходження сум страхових платежів і зазначаючи суми комісійної винагороди позивачу, гарантуючи їх виплату, під час розгляду справи в суді зайняв протилежну позицію та став стверджувати про відсутність доказів того, що саме за участі позивача укладено низку договорів страхування.

Таким чином, колегія суддів, надаючи оцінку викладеним вище доводам позивача та поведінці відповідача відносно обставин виконання умов Договору, дійшла висновку, що позивачем належними, допустимими та достатніми доказами доведено факт надання позивачем відповідачу послуг за Договором у розмірі 12 890,41 грн.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Колегією суддів встановлено, що умови Договору не містять строків (термінів) виконання зобов`язань відповідачем з оплати наданих позивачем послуг.

Водночас, із гарантійного листа ПрАТ «СК «Еталон» вбачається, що відповідач гарантував позивачу оплату послуг на загальну суму 12 890,41 грн. у термін до 20.10.2014.

Отже, станом на дату звернення позивача до суду із позовом у даній справі (31.01.2017) строк виконання відповідачем зобов`язань з оплати наданих позивачем послуг на загальну суму 12 890,41 грн. є таким, що настав.

Відповідачем, втім, оплату вказаних послуг не здійснено, а відтак ПрАТ «СК «Еталон» у відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України є таким, що прострочило виконання зобов`язання з 21.10.2014.

Позивачем у позовній заяві також заявлені до стягнення із відповідача 8 899,22 грн. втрат від інфляції, 882,89 грн. 3% річних та 53 709,38 грн. пені за порушення виконання зобов`язань із оплати.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (частина 1 статті 611 Цивільного кодексу України).

Нормами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегією суддів встановлено, що заявлена позивачем до стягнення сума 3% річних у розмірі 882,89 грн. та сума інфляційних втрат у розмірі 8 899,22 грн. за період з 21.10.2014 по 31.01.2017 (дата подання позову) є арифметично вірними, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача вказаних сум підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно позовних вимог у частині стягнення з відповідача 53 709,38 грн. пені за період з 21.10.2014 по 31.01.2017 колегія суддів зазначає наступне.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 8.2.1. Договору сторони погодили, що за несвоєчасне перерахування довірителем комісійної винагороди повіреному, довірителю нараховується пеня в розмірі 0,5% від суми несвоєчасно перерахованої комісійної винагороди за кожний день прострочення понад встановленого строку згідно з цим Договором, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України.

Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України.

Так, частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, правомірним є нарахування позивачем відповідачу пені за несвоєчасне перерахування довірителем комісійної винагороди повіреному за період з 21.10.2014 по 21.04.2015 у сумі 2 440,00 грн. (у межах подвійної облікової ставки Національного банку України). Нарахування пені після 21.04.2015 є неправомірним з огляду на положення частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Водночас, до вимог про стягнення пені застосовується спеціальна позовна давність в один рік (пункт 1 частини 2 статті 261 Цивільного кодексу України).

За змістом частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Колегією суддів встановлено, що відповідачем у відзиві на позовну заяву зроблено заяву про застосування до вимог позивача про стягнення пені наслідків спливу строків позовної давності.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом у даній справі 31.01.2017 (про що свідчить відмітка поштового штемпеля на конверті, у якому позовна заява була надіслана до суду), тобто зі спливом річного строку позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача пені за період з 21.10.2014 по 21.04.2015, а тому вимоги позивача про стягнення пені за вказаний період задоволенню не підлягають у зв`язку зі спливом строків позовної давності, про які заявлено відповідачем.

Отже, враховуючи вищевстановлені обставини справи, позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Коваль Людмили Аркадіївни у даній справі підлягають частковому задоволенню, а до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 12 890,41 грн. основного боргу, 882,89 грн. 3% річних та 8 899,22 грн. інфляційних втрат. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

За таких обставин решту аргументів учасників справи, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу позивача такою, що підлягає частковому задоволенню (враховуючи висновки суду щодо безпідставності позовних вимог у частині стягнення пені), рішення Господарського суду Києва від 16.03.2017 у даній справі є таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснено у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коваль Людмили Аркадіївни на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/1873/17 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/1873/17 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (03057, м. Київ, вул. Дегтярівська, 33-Б, ) на користь Фізичної особи-підприємця Коваль Людмили Аркадіївни ( АДРЕСА_1 ) суму основного боргу за договором доручення на представництво страховика щодо укладення договорів страхування від 30.05.2014 №040211 у розмірі 12 895 (дванадцять тисяч вісімсот дев`яносто п`ять) грн. 41 коп., 3% річних у розмірі 882 (вісімсот вісімдесят дві) грн. 89 коп., інфляційні втрати у розмірі 8 899 (вісім тисяч вісімсот дев`яносто дев`ять) грн. 22 коп., 475 (чотириста сімдесят п`ять) грн. 00 коп. судового збору за подання позовної заяви та 522 (п`ятсот двадцять дві) грн. 50 коп. судового збору за подання апеляційної скарги. Видати наказ.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва відповідно до вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №910/1873/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 24.06.2019.

Головуючий суддя Ю.Б.Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка