ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/645/19

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Кришталь Д.І.

За участю представників сторін:

Від позивача: Кущ В.О. за довіреністю №7 від 20.02.2019р.;

Від відповідача: не з`явився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Таіс-Дістрибьюшн до фізичної особи-підприємця Давиденко Івана Сергійовича про стягнення 80 395,61 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Таіс-Дистрибьюшн (далі по тексту ТОВ „Таіс-Дистрибьюшн) звернулось до господарського суду із позовною заявою до фізичної особи-підприємця Давиденко Івана Сергійовича (далі по тексту ОСОБА_1 ) про стягнення заборгованості у загальному розмірі 80 395,61 грн., яка складається із суми основного боргу у розмірі 55 693,00 грн., збитків від інфляції у розмірі 2886,21 грн., пені у розмірі 14974,55 грн., трьох відсотків річних у розмірі 1272,55 грн., штрафу у розмірі 5569,30 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору поставки №03854 від 19.10.2016р. в частині оплати вартості поставленого позивачем товару.

Давиденко І.С. не скористався наданим законом правом на участь свого представника у даному судовому процесі. При цьому, суд зазначає, що конверти із поштовими відправленнями суду, які були надіслані за адресою місцезнаходження відповідача, а саме: АДРЕСА_1 , згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань були повернуті суду у зв`язку із неможливістю вручення адресату. Оскільки ОСОБА_1 не було надано суду відзиву на позов, справа розглядається за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

19.10.2016р. між ТОВ „Таіс-Дистрибьюшн (Постачальник) та ОСОБА_2 І.С. (Покупець) було укладено договір поставки №03854, відповідно до п. п. 1.1, 2.1 якого Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність Покупця лікеро-горілчану продукцію та інші продукти харчування, визначені у п. 2.1 цього договору, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити продукцію. Фактична кількість, асортимент, ціна партії продукції, що підлягають поставці Покупцеві, вважаються узгодженими сторонами в момент підписання відповідної видаткової накладної.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень ст.ст. 662, 664 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Згідно з п. 5.1, 5.2 договору поставки №03854 від 19.10.2016р. датою поставки є дата видаткової накладної, яка видається Постачальником на відповідну партію продукції. Підписана обома сторонами видаткова накладна свідчить про фактичну поставку Постачальником продукції Покупцеві. Приймання-передача продукції здійснюється представниками обох сторін у пункті доставки (або навантаження для подальшого самовивозу) шляхом підписання відповідних накладних.

Відповідно до п. п. 6.5, 6.6 договору поставки №03854 від 19.10.2016р. датою оплати продукції вважається дата зарахування коштів, сплачених Покупцем за поставлену партію продукції на розрахунковий рахунок постачальника або дата внесення коштів у касу підприємства. Оплата за партію продукції, яка підлягає поставці відповідно до прийнятого Постачальником до виконання замовлення Покупця, здійснюється шляхом сплати Покупцем 100% вартості партії продукції протягом 14 календарних днів з дати отримання відповідної партії товару.

Положеннями п. п. 7.2, 7.3 договору поставки №03854 від 19.10.2016р. врегульовано, що у випадку несвоєчасної оплати продукції згідно умов договору Покупець сплачує на користь Постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла за період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення оплати. Незалежно від застосування Постачальником п. 7.2 договору, у випадку несвоєчасної оплати продукції згідно умов договору протягом більше ніж 15 календарних днів Покупець додатково сплачує на користь Постачальника штраф у розмірі 10% від вартості несвоєчасно оплаченої партії товару.

На виконання умов договору поставки №03854 від 19.10.2016р., укладеного між сторонами по справі, ТОВ „Таіс-Дистрибьюшн було поставлено відповідачу товар, що підтверджується видатковою накладною №848264 від 27.12.2017р. на суму 23973,95 грн., видатковою накладною №850981 від 30.12.2017р. на суму 9609,92 грн., видатковою накладною №855129 від 06.01.2018р. на суму 7334,80 грн., видатковою накладною №855822 від 09.01.2018р. на суму 44365,62 грн. При цьому, відповідно до накладної на повернення товару №16551 від 04.05.2018р. відповідачем було повернуто позивачеві товар на суму 29 591,29 грн.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до Давиденко І.С., позивачем було наголошено, що у порушення прийнятих на себе за договором поставки №03854 від 19.10.2016р. зобов`язань відповідачем не було оплачено вартості поставленого позивачем на підставі вказаних вище видаткових накладних товару, що і стало підставою для звернення позивача до суду із даними позовними вимогами.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Положеннями ст. 530 ЦК України встановлено наступне: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Проте, в порушення наведених норм закону Давиденко ОСОБА_3 не було оплачено позивачеві вартості товару, отриманого на виконання договору поставки №03854 від 19.10.2016р., в результаті чого станом на момент вирішення даного спору у відповідача наявна заборгованість у розмірі 55 693,00 грн. З викладених обставин, позовні вимоги ТОВ „Таіс-Дистрибьюшн до ОСОБА_1 . про стягнення суми основного боргу у розмірі 55 693,00 грн. підлягають задоволенню як законні та обґрунтовані.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У зв`язку із порушенням відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань щодо здійснення своєчасної та в повному обсязі оплати вартості поставленого товару позивачем, в порядку ст. 625 ЦК України, було нараховано до сплати збитки від інфляції у розмірі 2886,21 грн. та три відсотки річних у розмірі 1272,55 грн.

Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок збитків від інфляції та трьох відсотків річних, господарський суд дійшов висновку про їх правильність та обґрунтованість. Викладене має наслідком необхідність задоволення позовних вимог ТОВ „Таіс-Дистрибьюшн до Давиденко І.С. шляхом присудження до стягнення на користь позивача збитків від інфляції у розмірі 2886,21 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 1272,55 грн.

З посиланням на умови п. п. 7.2, 7.3 договору поставки №03854 від 19.10.2016р., а також приписи чинного законодавства ТОВ „Таіс-Дистрибьюшн було нараховано відповідачу до сплати пеню у розмірі 14974,55 грн. та штраф у розмірі 5569,30 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов`язання. Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань. Частиною ст. ст. 547, 548 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

При здійсненні нарахування пені слід мати на увазі приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно з якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань (з наступними змінами і доповненнями) огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок пені, заявленої ТОВ „Таіс-Дистрибьюшн до стягнення, господарський суд дійшов висновку, що правильним розміром пені є сума у розмірі 4182,79 грн. Господарський суд зазначає, що нарахування пені повинно здійснюватись за кожною із видаткових накладних окремо та з урахуванням вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, відповідно до якої нарахування припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. При цьому, в даному випадку, при здійсненні нарахування пені потрібно враховувати факт повернення відповідачем 04.05.2018р. товару на суму 29 591,29 грн., а також обраний позивачем період здійснення нарахування пені (протягом періоду з 05.05.2018р. по 06.02.2019р.).

Господарський суд зазначає, що початковим моментом прострочення відповідача за накладною №848264 від 27.12.2017р. є 11.01.2018р., а отже нарахування пені за даною накладною може здійснюватись протягом періоду з 11.01.2018р. по 11.07.2018р. Проте, з огляду на повернення відповідачем 04.05.2018р. товару на суму 29 591,29 грн., правові підстави для нарахування пені з 05.05.2018р. за даною накладною відсутні. Початковим моментом прострочення відповідача за накладною №850981 від 30.12.2017р. є 16.01.2018р., а отже нарахування пені за даною накладною може здійснюватись протягом періоду 16.01.2018р. по 16.07.2018р. на суму 3992,58 грн. ( з огляду на повернення товару 04.05.2018р.). Враховуючи обраний позивачем період нарахування пені суд зазначає, що за накладною №850981 від 30.12.2017р. нарахування пені може здійснюватись з 05.05.2018р. по 16.07.2018р. Нарахування пені на наступними двома накладними слід здійснювати протягом періоду з 05.05.2018р. по 23.07.2018р. та протягом періоду з 05.05.2018р. по 24.07.2018р.

За таких обставин господарський суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заявлених ТОВ „Таіс-Дистрибьюшн позовних вимог в частині стягнення пені шляхом присудження до стягнення із відповідача пені у розмірі 4182,79 грн.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань від 17 грудня 2013 року N 14 застосування неустойки - штрафу до грошового зобов`язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

З посиланням на умови договору поставки №03854 від 19.10.2016р. позивачем було заявлено до стягнення штраф у розмірі 5569,30 грн. Перевіривши здійснений позивачем розрахунок штрафу, заявленого до стягнення, господарський суд зазначає про його правильність та обґрунтованість, що має наслідком необхідність задоволення заявлених ТОВ „Таіс-Дистрибьюшн позовних вимог у названій частині.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Підсумовуючи вищезазначене, позов товариства з обмеженою відповідальністю „Таіс-Дістрибьюшн до фізичної особи-підприємця Давиденко Івана Сергійовича підлягає частковому задоволенню шляхом присудження до стягнення на користь позивача суму основного боргу у розмірі 55 693,00 грн., збитків від інфляції у розмірі 2886,21 грн., пені у розмірі 4182,79 грн., трьох відсотків річних у розмірі 1272,55 грн., штрафу у розмірі 5569,30 грн. відповідно до відповідно до ст. ст. 11, 509, 525, 526, 530, 546-549, 610 612, 615, 617, 625, 627, 629, 662, 664, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст. ст. 175, 193, 230-232, 233 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань". В решті позову необхідно відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Давиденко Івана Сергійовича / АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 / на користь товариства з обмеженою відповідальністю „Таіс-Дістрибьюшн /65003, м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, буд. 115, ідентифікаційний код 38351958/ суму основного боргу у розмірі 55 693,00 грн. /п`ятдесят п`ять тисяч шістсот дев`яносто три грн. 00 коп./, збитки від інфляції у розмірі 2886,21 грн. /дві тисячі вісімсот вісімдесят шість грн. 21 коп./, пеню у розмірі 4182,79 грн. /чотири тисячі сто вісімдесят дві грн. 79 коп./, три відсотки річних у розмірі 1272,55 грн. /одна тисяча двісті сімдесят дві грн. 55 коп./, штраф у розмірі 5569,30 грн. /п`ять тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять грн. 30 коп. , судовий збір у розмірі 1663,14 грн. /одна тисяча шістсот шістдесят три грн. 14 коп./.

3. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26.06.2019р.

Суддя С.П. Желєзна