ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року Справа № 918/159/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Максютинська Д.В.

за участю представників сторін:

позивача: не з`явився

відповідача: Липко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради на рішення господарського суду Рівненської області від 18.04.19р. суддею Качур А.М., повний текст складено 19 квітня 2019 року у справі № 918/159/19

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради

про стягнення в сумі 931 010,25 грн

ВСТАНОВИВ:

Рівненська філія ПАТ «Укртелеком» (надалі - позивач) звернулась в Господарський суд Рівненської області з позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради (надалі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 931010,25 грн.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 18.04.19 року позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за період з січня 2018 р. по жовтень 2018 р. позивачем надані послуги зв`язку на пільгових умовах населенню м. Рівне Рівненської області. Сума не отриманої компенсації за надання послуг зв`язку пільговим категоріям населення за цей період склала 931010,25 грн. Однак, відповідач свої зобов`язання з відшкодування витрат на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів за 2018 р. не здійснив, внаслідок чого виникла заборгованість.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування витрат за надані телекомунікаційні послуги є законними та обгрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 18.04.19 року та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради не є органом державної влади і не має зобов`язань перед позивачем.

Програмою «Турбота» на 2016-2020 роки, яка затверджена рішенням Рівненської міської ради від 20.08.15 р. № 5658 передбачено, що відшкодування витрат Рівненській філії ПАТ «Укртелеком» за надання пільг з оплати послуг зв`язку окремим категоріям громадян м. Рівного, що включені до ЄДАРП та які мають право на таку пільгу, за умови укладення договору. Однак, позивач не погодився укласти договір з врахуванням пропозицій, поданих Управлінням щодо контролю за цільовим використанням коштів міського бюджету, а тому відсутні договірні відносини.

Вважає, що ЗУ «Про Державний бюджет України на 2018р.» не передбачено субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг зв`язку, законом не покладено обов`язок на органи місцевого самоврядування здійснювати відшкодування пільг за надані послуги зв`язку та відсутності договірні відносини з позивачем, а тому, позовні вимоги є безпідставними.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив вимоги апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Стверджує, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Реалізація державних гарантій певним категоріям населення є нормами прямої дії: безумовний обов`язок оператора телекомунікаційних послуг надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок відповідача відшкодувати такі пільги.

Зазначає, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, з актів органів держаної влади.

В судове засідання представники позивача не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника позивача, оскільки останні не скористались своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії від 05.10.2000 за № 2017 ІІІ. Статтею 19 вказаного Закону встановлено, що виключно Законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Відповідно до п. 3 ст. 63 Закону України Про телекомунікації та п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою КМУ № 295 від 11.04.2012 року, споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні послуги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України. Позивач є оператором телекомунікацій, за рішенням НКРЗІ від 28.09.2006 р. № 384 його включено до Реєстру Операторів, провайдерів телекомунікацій за № 74.

Публічне акціонерне товариство „Укртелеком", в особі Рівненської філії, надає телекомунікаційні послуги категоріям споживачів з урахуванням встановленим їм пільг у відповідності до наступних законодавчих актів: Закон України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Закон України Про жертви нацистських переслідувань, Закон України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи ", Закон України „Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", Закон України "Про охорону дитинства", Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні».

Законом України "Про телекомунікації" та Правилами не встановлено жодних обмежень щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.

Вказані норми законів закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовний обов`язок оператора телекомунікаційних послуг надавати пільгові послуги зв`язку визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 за № 256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету та встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Порядком визначено, що головним розпорядником коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належить питання праці та соціального захисту населення.

За період з січня 2018 року по жовтень 2018 року позивачем надані послуги зв`язку на пільгових умовах населенню міста Рівне Рівненської області, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги.

Позивач направляв відповідачу розрахунки видатків за формою № 2 пільга у форматі DBF файлів, який затверджений наказом Міністерства праці № 535 від 04.10.2017 року, та створений з метою забезпечення надання підприємствами надавачами послуг на електронних носіях інформації щодо наданих пільг окремим категоріям громадян та автоматизованої перевірки інформації, наданої підприємствами.

Відповідач зобов`язань з відшкодування витрат на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів за період з січня 2018 року по жовтень 2018 року не здійснив, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 931 010,25 грн.

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Наведені положення законодавства передбачають реалізацію державних соціальних гарантій певним категоріям громадян. Визначеному законодавчо обов`язку оператора телекомунікаційних послуг надавати послуги зв`язку тим категоріям громадян, які мають установлені законодавством пільги з їх оплати, відповідає обов`язок держави в особі її органів відшкодувати вартість наданих послуг суб`єкту господарювання, який їх надає.

Згідно з ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України бюджетні зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

За змістом підпункту "б" п. 4 ч. 1 ст. 89 та ст. 102 Бюджетного кодексу України до видатків місцевих бюджетів належать видатки на відшкодування вартості послуг зв`язку, які надані тим категоріям громадян, яким державою надані пільги з їх оплати, що здійснюється за рахунок субвенцій з Державного бюджету України на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог ст. 102 Бюджетного кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (далі - Порядок) та встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів ведуть персоніфікований облік отримувачів пільг за соціальною ознакою згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 № 117 "Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги", а також здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги (п. 2 Порядку).

Згідно з п. 3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Відповідно до пп. 1 п. 11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.03 № 117, уповноважений орган щомісяця звіряє інформацію, що міститься в Реєстрі з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не провадить розрахунків, що стосуються виявлених розбіжностей, до уточнення цієї інформації.

Згідно з п. 5 вказаного Положення уповноважена особа відповідно до визначених повноважень виконує такі функції: проводить електронні звірки інформації від організацій-надавачів послуг щодо витрат, повязаних з наданням пільг окремим категоріям громадян, з відомостями, що містяться в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги; здійснює розрахунки з організаціями-надавачами послуг за надані пільги окремим категоріям громадян та призначені житлові субсидії населенню (п. 29), забезпечує ведення Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги (ЄДАРП) (п. 34).

При цьому згідно з приписами Положення проведення відповідних звірок не поставлено в залежність від укладення договору.

Отже, до компетенції відповідача належить забезпечення реалізації на території м. Рівне державної політики у сфері соціального захисту населення, і саме відповідач, як головний розпорядник коштів на фінансування державних соціальних програм, зобов`язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги.

З огляду на наведені норми законодавства у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг зв`язку, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у відповідача як органу, через який діє держава у цивільних відносинах, - цивільний обов`язок здійснити із позивачем розрахунок за надані цим особам послуги. Цей обов`язок обумовлюється тим, що, по-перше, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України).

При цьому чинне законодавство України не передбачає обов`язкового укладення договору про розрахунки з постачальниками послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на пільги, - зобов`язання сторін у таких відносинах виникають безпосередньо із законів України. Наведене спростовує твердження відповідача щодо обов`язковості укладення відповідних договорів і відсутності правовідносин між сторонами.

30 січня 2019 року позивач направив відповідачу претензію № 43/20 щодо сплати спірної заборгованості. Однак, відповідач залишив претензію без відповіді та задоволення.

Так, головні розпорядники коштів місцевих бюджетів готують щомісяця інформацію про суми нарахованих соціальних виплат, пільг та житлових субсидій населенню та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконавчих органів міських рад ( п. 5 Постанови № 256).

В свою чергу, фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад на підставі актів звіряння, зазначених у п. 5 Порядку, щомісяця готують реєстри сум, що підлягають перерахуванню, та подають їх Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі.

Управління державної казначейської служби області щомісяця подають Державній казначейській службі відповідні дані щодо фактично нарахованих сум пільг згідно з зазначеними реєстрами (п.6 Порядку № 256).

Міністерство фінансів, фінансові органи обласних держадміністрацій протягом двох операційних днів після отримання коштів субвенцій надають органам Державної казначейської служби платіжні доручення щодо перерахування цих коштів на рахунки районних бюджетів, бюджетів міст обласного значення пропорційно фактичним зобовязанням з пільг громадян відповідних бюджетів на дату проведення платежів з їх оплати.

Щомісячні суми субвенцій перераховуються органами Державної казначейської служби на рахунки місцевих бюджетів з урахуванням їх обсягів, передбачених у бюджеті Автономної Республіки Крим, обласних бюджетах для відповідних місцевих бюджетів ( п. 7 Постанови)

Органи Державної казначейської служби протягом операційного дня з часу отримання відповідних платіжних доручень направляють кошти субвенцій на рахунки місцевих бюджетів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби.

Головні розпорядників коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг і ведуть облік за видами пільг та житлових субсидій населенню на оплату пільг з послуг зв`язку (п. 8 Постанови № 256).

З огляду на наведені приписи законодавства, апеляційний суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини щодо надання позивачем послуг зв`язку пільговим категоріям громадян, а у відповідача щодо відшкодування позивачу розміру наданої позивачем пільги. При цьому, відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права і обов`язки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у період з січня по жовтень 2018 року було надано телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам, що проживають у м. Рівне Рівненської області на загальну суму 931010,25 грн., що підтверджується розрахунком видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг за період з січня по жовтень 2018 року, згідно ЗУ „Про статус ветеранів військової служби і органів внутрішніх справ та їх соціального захисту»; ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; ЗУ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ЗУ «Про охорону дитинства», ЗУ «Про жертви нацистських переслідувань», ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ЗУ «Про статус ветеранів військової служби і органів внутрішніх справ та їх соціальний захист».

З матеріалів справи вбачається, що позивач щомісячно з січня по жовтень 2018 р. у письмовій формі та в електронній формі направляв відповідачу розрахунки видатків за формою № 2.

У зв`язку з неналежним виконання відповідачем своїх зобов`язань, позивачем було направлено відповідачу претензію з проханням перерахувати заборгованість по компенсації пільг за надані телекомунікаційні послуги за 2018 рік, яка залишена без відповіді та задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у даному випадку є стягнення заборгованості за відшкодування вартості телекомунікаційних послуг наданих пільговим категоріям громадян.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування (ч. ч. 3, 4 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського процесуального кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України.

З огляду на вказані норми законодавства у ПАТ Укртелеком виникло цивільне право на отримання компенсації витрат понесених в зв`язку з наданням пільг при наданні послуг зв`язку, передбачених ЗУ „Про статус ветеранів військової служби і органів внутрішніх справ та їх соціального захисту»; ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; ЗУ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ЗУ «Про охорону дитинства», ЗУ «Про жертви нацистських переслідувань», ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ЗУ «Про статус ветеранів військової служби і органів внутрішніх справ та їх соціальний захист», а у Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради її обов`язок здійснити з позивачем розрахунок щодо компенсації втрат від надання цих пільг.

Частиною 2 ст. 19 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Враховуючи вищезазначене, саме відповідачем має бути компенсована вартість телекомунікаційних послуг, наданих позивачем на пільгових умовах визначеній категорії населення. Однак, відповідач, станом на час розгляду даного спору, витрати понесені позивачем внаслідок надання послуг на пільгових умовах визначеним категоріям громадян на загальну суму 931010,25 грн., не відшкодував.

При цьому, доводи апелянта щодо відсутності бюджетних асигнувань, за рахунок яких останнім мають бути компенсовані витрати позивача, суд оцінює критично, оскільки, відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України, коштів передбачених у видатках місцевих бюджетів не є підставою для звільнення відповідача (органу, уповноваженому державою здійснювати повноваження в цих правовідносинах) від відповідальності за порушення зобов`язання.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України встановлює, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Так, Європейський суд з прав людини у рішеннях у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України (від 18.10.2005) та у справі Бакалов проти України (від 30.11.2004) вказав, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є виправданням бездіяльності. Окрім того, у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 р. у справі № 11/446 зазначено, що на підставі частини другої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та рішення Європейського суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 року, - відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

У відповідності до листа Міністерства фінансів України від 30.06.2011 за № 31-07310-10-24/16584 «Щодо порядку обліку бюджетних зобов`язань згідно із статтею 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, узятих на облік органами Державного казначейства України. Разом з тим, деякі програми, які відносяться до програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів). У зв`язку з цим та згідно з ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлове комунальних послуг та послуг зв`язку (в частині абонентської плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно з законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Крім того, в рішення Європейського суду з прав людини у справі Кечко проти України зазначено, що: Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

До того ж, в силу ч. 6 ст.48 Бюджетного кодексу України, яка є спеціальною для спірних правовідносин щодо інших викладених у вказаній статті норм, які регулюють загальний порядок взяття бюджетних зобов`язань та на які посилається відповідач, бюджетні зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Отже, відповідач як уповноважений орган здійснювати повноваження в спірних правовідносинах, зобов`язаний належно, у відповідності до вимог чинного законодавства виконати обов`язок з виплати позивачу компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих позивачем пільговим категоріям споживачів в період з січня по жовтень 2018 р.

Конституційним Судом України у рішенні від 09 липня 2007 року у справі №6-рп/2007 про соціальні гарантії громадян висловлені правові позиції, які полягають у тому, що: Утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини 2 статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Закон про Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України. Метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже, при прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України). Оскільки, предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

За таких обставин, Управління соціального захисту населення відповідає за своїми зобов`язаннями, що виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від наявності чи відсутності бюджетних асигнувань як з державного так й місцевого бюджетів.

Відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» не було передбачено видатків у вигляді субвенцій за надання пільг з послуг зв`язку окремим категоріям громадян з держбюджету. Суд констатує, що відсутність коштів на забезпечення державної програми не впливає на факт надання позивачем послуг споживачам, необхідності їх відшкодування в частині існуючих законодавчих пільг, понесених фактично витрат позивача на забезпечення надання телекомунікаційних послуг споживачам та як наслідок правомірного очікування оплати відсотку компенсаційних відшкодувань уповноваженим органом - відповідачем.

Колегія суддів відхиляє твердження скаржника про відсутність його обов`язку здійснити розрахунок з позивачем за надані особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, телекомунікаційні послуги з січня по жовтень 2018 р., через те, що ЗУ «Про Державний бюджет на 2018 р.» на відповідний рік не були передбачені кошти на ці видатки, оскільки, певне право виникло у особи, а у держави відповідне цьому праву фінансове зобов`язання, не із Закону про Державний бюджет України та похідних від нього актів, а з нормативно-правового акта, що регулює відносини між особою та державою у певній сфері суспільних відносин.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, наведений у постанові від 10.04.18 р. у правові № 927/291/17.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлений позов є обґрунтованим, правомірним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі в сумі 931010,25 грн.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст.. 129 ГПК України, судові витрати слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради на рішення господарського суду Рівненської області від 18 квітня 2019р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від від 18 квітня 2019р. залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/159/19 повернути господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "18" червня 2019 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.