ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року м. ОдесаСправа № 915/797/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Савицького Я.Ф.

при секретарі - Лук`ященко В.Ю.

за участю представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Чугунової Софії Андріївни

на рішення господарського суду Миколаївської області від 02.10.2018, суддя в І інстанції Мавродієва М.В., повний текст якого складено 12.10.2018 в м. Миколаєві

у справі № 915/797/18

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Дикий Сад ЛТД"

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Чугунової Софії Андріївни

про: стягнення заборгованості в розмірі 42043,10 грн, з яких: 36887,30 грн. сума основного боргу, 5155,80 грн. пені

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Дикий Сад ЛТД" звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом фізичної особи-підприємця Чугунової Соф`ї Андріївни про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 36887,30 грн. та 5155,80 грн. пені, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем договору оренди №06-16-3 нежитлових приміщень від 01.02.2016р.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору оренди №06-16-3 нежитлових приміщень від 01.02.2016р. не здійснив у повному обсязі орендну плату за користування орендованими приміщеннями за період з 01.09.2016 по 01.11.2016 та за період з 01.03.2017 по 01.04.2018, заборгованість становить 36887,30 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також на підставі п. 8.4 договору - 5155,80 грн. пені.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 02.10.2018 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Чугунової Соф`ї Андріївни на користь ТОВ "Дикий Сад ЛТД" 36887,30 грн. основного боргу, 5155,80 грн пені та 1762,00 грн. судового збору.

При задоволенні позовних вимог господарський суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині сплати орендної плати.

Фізична особа-підприємець Чугунова С.А. у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить рішення господарського суду Миколаївської області скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Скаржник вважає його постановленим з суттєвими порушеннями норм процесуального права, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що відповідач не отримувала ні копії позовної заяви з додатками, ні судових повісток або повідомлень про дату, час та місце розгляду справи, а тому була позбавлена можливості надати свої письмові заперечення проти позову, а також докази, на підтвердження своїх заперечень. Адреса місцезнаходження відповідача суду не була достовірно відома, її місцезнаходження повідомлено суду позивачем, який зацікавлений у вирішенні справи на свою користь. Посилання суду на те, що адреса місцезнаходження відповідача підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не можуть бути враховані і не є належними, оскільки визнання адреси місцезнаходження достовірною на підставі даних ЄДР не передбачено діючими положеннями ГПК України. Таким чином, на момент розгляду даної справи, як і на момент її вирішення та постановлення рішення, суду не було достовірно відомо, де фактично проживає або знаходиться відповідач. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що суд намагався встановити дійсне місце реєстрації відповідача, у передбачений законом спосіб шляхом звернення до повноважних органів з відповідним запитом. Отже, відповідач вважає, що судом не було вжито передбачених законом заходів для належного повідомлення відповідача про розгляд справи судом. А непоінформованість про те, що в суді взагалі розглядається справа про стягнення з відповідача коштів, позбавила її можливості надати відзив, докази на спростовування доводів позивача, можливості висунути зустрічні позовні вимоги, а також скористатись іншими процесуальним правами, передбаченими законом з метою захисту своїх прав та законних інтересів від неправомірних вимог позивача. Матеріали справи містять акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг), що в свою чергу мали підтверджувати надання позивачем послуг відповідачу, що підлягали оплаті, яку нібито не здійснювала відповідач, проте, зазначені документи містять тільки підписи та печатки позивача, в той час як підпис і печатка відповідача на цих документах відсутні. Однак, суд першої інстанції при постановленні рішення ці документи врахував наряду з іншими доказами, поклав наведені в актах відомості в основу рішення, чим порушив не тільки процесуальні норми ГПК України, прийнявши до уваги неналежні, недопустимі та недостовірні докази, а і норми матеріального права, стягнувши з відповідача кошти за виконання зобов`язань перед позивачем без доведення останнім самого факту дійсно наявності такого зобов`язання. Таким чином, матеріали справи не містять докази дійсної наявності (виникнення) зобов`язання відповідача перед позивачем, а як наслідок і виникнення обставин прострочення його виконання. Відповідач заперечує обставини використання приміщень, що належать позивачу на праві власності, у період часу, за який заявлені позовні вимоги, а саме у період з 01.03.2017 року, стверджуючи що вивільнила зазначені приміщення, а отже послуга передання їх в оренду позивачем їй не надавалась.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Дикий Сад ЛТД" заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Позивач зазначає, що він звертаючись до суду з позовом, так само як і суд під час відкриття провадження у справі, здійснили перевірку місцезнаходження відповідача у Єдиному державному реєстрі юридична осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань і адреса відповідача, що зазначена в ЄДР є незмінною і на час розгляду справи апеляційним судом. Згідно ч. 2 ст. 27 ГПК України для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Викладене свідчить про те, що судом визначено місцезнаходження відповідача згідно вимог чинного законодавства України. Посилання відповідача стосовно того, що суд зобов`язаний був звернутись до повноважних органів, які здійснюють реєстрацію місця перебування та місця проживання особи із відповідним запитом щодо встановлення фактичного місця проживання відповідача, також не заслуговують на увагу. З огляду на те, що позов подано до відповідача, як фізичної особи - підприємця, направлення судом запиту, про який йдеться у апеляційній скарзі, чинним законодавством не передбачено. Більш того, відповідачем до апеляційної скарги не надано доказів реєстрації зміни місця проживання за адресою, відмінною від тієї, що міститься в Єдиному державному реєстрі. Вищевказані обставини свідчать про те, що направлення повідомлень та інших процесуальних документів у справі здійснювалося судом у повній відповідності з нормами ГПК України.

Правовідносини між сторонами виникли з договору оренди нежитлового приміщення від 01.02.2016р. №06-16-3 укладеного в письмовій формі. Станом на час розгляду справи вказаний договір визнано недійсним не було. Факт передачі нерухомого майна в оренду підтверджено відповідними актами приймання-передачі приміщень: №06-16-3 від 01.02.2016р. та актом приймання-передачі від 01.07.2016р.

Пункт 4.2 договору оренди передбачає обов`язок відповідача сплачувати орендну плату не пізніше 10 числа поточного місяця, згідно виставленого рахунку. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць розраховується шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на офіційний індекс інфляції на поточний місяць. В той же час, відповідачем не надано доказу припинення правовідносин оренди нерухомого майна за вищевказаним договором з 1 березня 2017 р., яким згідно ст. 795 ЦК України має бути акт про повернення наймачем майна предмета договору найму, що підписаний сторонами. Оскільки відповідач не повернув предмет оренди у встановленому договором порядку та законом порядку, позивач був позбавлений можливості передати його в оренду іншим особам.

Посилання відповідача на не підписані з її боку акти приймання-передачі наданих послуг, як на доказ вивільнення нею орендованих приміщень, в силу наведених вище причин та норм права не є доказом припинення правовідносин між сторонами.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги усі учасники судового процесу в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте сторони не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду.

Оскільки частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 01.02.2016 року між ТОВ "Дикий Сад ЛТД" (орендодавець) та ФОП Чугуновою С.А. (орендар) було укладено договір № 06-16-3 оренди нежитлового приміщення, згідно з п.п. 1.1.-1.3. якого орендодавець здає, а орендар приймає в оренду об`єкт нерухомості. Об`єкт, що орендується, становить частку нежитлових приміщень, що належать орендодавцю, згідно технічного плану який є невід`ємною частиною цього договору, загальною площею 147,1 кв.м, за адресою м. Миколаїв, вул.Бузника, 5 /1. Приміщення складаються з: - кімната № 201 площею 15,4 кв.м. на другому поверсі адмінбудівлі; - кімната № 201А площею 21,0 кв.м. на другому поверсі адмінбудівлі; - кімната № 211 площею 61,0 кв.м. на другому поверсі адмінбудівлі; - кімната № 212 площею 18,2 кв.м. на другому поверсі адмінбудівлі; - кімната № 210 площею 9,0 кв.м. на другому поверсі адмінбудівлі; - частина коридору площею 22,5 кв.м. на другому поверсі адмінбудівлі.

Відповідно п. 2.1 договору, об`єкт передається в оренду з метою розташування офісу орендаря.

Відповідно до п.п.3.1, 3.4, 3.5 договору, приймання-передача об`єкта, що орендується, здійснюється двосторонньою комісією, що складається з представників сторін; при передачі об`єкта, що орендується, складається акт здачі-приймання, який підписується членами двосторонньою комісії та є невід`ємною частиною цього договору; об`єкт, що орендується, вважається переданим в орендне користування з моменту підписання акту здачі-приймання.

Пунктами 4.1, 4.2, 4.6 договору встановлено, що розмір місячної орендної плати складає 80 грн. з урахуванням ПДВ за 1 кв.м., що в цілому по договору складає 11 768 грн. на місяць з урахуванням ПДВ; орендна плата сплачується орендодавцю не пізніше 10 чиста поточного місяця, згідно виставленого рахунку; розмір орендної плати за кожний наступний місяць розраховується шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на офіційний індекс інфляції на поточний місяць.

Згідно з п. 6.1.2 договору орендар зобов`язаний своєчасно здійснювати орендні та інші платежі.

Умовами п.п. 7.1, 7.2, 7.5 договору передбачено, що повернення орендодавцю об`єкта, що орендується, здійснюється двосторонньою комісією, яка складається із уповноважених на те представників сторін; сторони повинні призначити своїх представників у двосторонню комісію та приступити до передавання об`єкта, що орендується, протягом одного дня з моменту закінчення строку орендного користування; при передачі об`єкта, що орендується, орендодавцю складається акт здачі - приймання, який підписується членами двосторонньої комісії.

Пунктом 8.4 договору встановлено, що випадку прострочення по сплаті орендних платежів, орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення.

Відповідно до п.п.9.1, 9.6, 9.7 договору цей договір укладено на термін 1 (один) рік та набуває чинності з моменту підписання акту приймання-передачі приміщення; якщо жодна сторона в термін 30 календарних днів до закінчення даного договору не заявить про намір його розірвати, даний договір автоматично пролонгується на наступний термін; зміни в цей договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформляється додатковою угодою до цього договору.

Додатками до даного договору є акт приймання-передачі та технічний план об`єкта оренди.

Того ж дня, сторонами було підписано акт приймання-передачі до договору оренди № 06-16-3 від 01.02.2016р., згідно з яким орендодавцем було передано, а орендарем прийнято у користування зазначені в даному договорі нежитлові приміщення загальною площею 147,1 кв.м. на другому поверсі адмінбудівлі, згідно з доданим планом.

У наступному, 01.07.2016 року між сторонами було укладено договір № 1 про внесення змін та доповнень до договору №06-16-З від 01.07.2016р., за умовами якого сторони домовилися про наступне: Починаючи з 01 липня 2016 року повернути орендодавцю кімнати № 201, № 201А, № 211, № 212 та частину коридору площею 22,5 кв.м. на другому поверсі адмінбудівлі, а кімнати № 302 та № 303 прийняти в оренду, та викласти п. 1.3 договору в наступній редакції: 1.3. Загальна площа об`єкта оренди: 83 кв.м. Приміщення складається з: - кімната № 302 площею 37 кв.м. на третьому поверсі адмінбудівлі, - кімната № 303 площею 37 кв.м. на третьому поверсі адмінбудівлі, - кімната № 210 площею 9 кв.м. на другому поверсі адмінбудівлі. З 01 липня 2016 року п. 4.1 договору викласти в наступній редакції: 4.1. Розмір місячної орендної плати складає 80 грн. з урахуванням ПДВ за 1 кв.м., що в цілому по договору складає 6640 грн. на місяць з урахуванням ПДВ.

Зазначені в даному договорі № 1 від 01.07.2016р. нежитлові приміщення були передані орендодавцеві від орендаря за актом приймання-передачі від 30.06.2016р., підписаним обома сторонами.

01.07.2016 року сторонами було підписано акт приймання-передачі, згідно з яким відповідно договору № 1 про внесення змін та доповнень до договору №06-16-З від 01.07.2016р. орендодавцем було передано, а орендарем прийнято у користування зазначені в даному договорі нежитлові приміщення № 302 та № 303 загальною площею 74 кв.м. на третьому поверсі адмінбудівлі, згідно з доданим планом.

Судом установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що відповідач мав сплатити орендодавцю орендну плату у загальній сумі 36897,30 грн. за наступні періоди:

1) за період з 01.09.2016 по 01.11.2016 відповідач мав сплатити орендну плату у сумі 13345,96 грн, що підтверджується наступними документами: рахунок-фактура №3 від 12.09.2016 на суму 6613,46 грн (з ПДВ) та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №00337 від 30.09.2016 на суму 6613,46 грн (з ПДВ); рахунок-фактура №4 від 10.10.2016 на суму 6732,50 грн (з ПДВ) та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №00376 від 31.10.2016 на суму 6732,50 грн (з ПДВ).

2) за період з 01.03.2017 по 01.04.2018 відповідач мав сплатити орендну плату у сумі в сумі 23551,34 грн, що підтверджується наступними документами: рахунок-фактура №8 від 10.03.2017 на суму 2181,60 грн (з ПДВ) та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №00152 від 31.03.2017 на суму 2181,60 грн (з ПДВ); рахунок-фактура №166 від 11.04.2017 на суму 2220,76 грн (з ПДВ) та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №00198 від 30.04.2017 на суму 2220,76 грн (з ПДВ); рахунок-фактура №204 від 11.05.2017 на суму 2241,00 грн (з ПДВ) та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №00254 від 31.05.2017 на суму 2241,00 грн (з ПДВ); рахунок-фактура №307 від 09.06.2017 на суму 2270,16 грн (з ПДВ) та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №00309 від 30.06.2017 на суму 2270,16 грн (з ПДВ); рахунок-фактура №855 від 10.07.2017 на суму 2306,34 грн (з ПДВ) та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №00366 від 31.07.2017 на суму 2306,34 грн (з ПДВ); рахунок-фактура №345 від 10.08.2017 на суму 2310,94 грн (з ПДВ) та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №00423 від 31.08.2017 на суму 2310,94 грн (з ПДВ); рахунок-фактурою №404 від 11.09.2017 на суму 2308,78 грн (з ПДВ) та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №00468 від 30.09.2017 на суму 2308,78 грн (з ПДВ); рахунок-фактура №428 від 11.10.2017 на суму 2363,04 грн (з ПДВ) та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №00512 від 31.10.2017 на суму 2363,04 грн (з ПДВ); рахунок-факта №471 від 10.11.2017 на суму 2391,40 грн (з ПДВ) та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №00536 від 30.11.2017 на суму 2391,40 грн (з ПДВ); рахунок-фактура №521 від 11.12.2017 на суму 720,00 грн (з ПДВ) та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №00605 від 31.12.2017 на суму 720,00 грн (з ПДВ); рахунок-фактура №590 від 11.01.2018 на суму 736,24 грн (з ПДВ) та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №00004 від 31.01.2018 на суму 736,24 грн (з ПДВ); рахунок-фактура №635 від 12.02.2018 на суму 747,18 грн (з ПДВ) та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №00063 від 28.02.2018 на суму 747,18 грн (з ПДВ); рахунок-фактура №666 від 12.03.2018 на суму 753,90 грн (з ПДВ) та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №00150 від 31.03.2018 на суму 753,90 грн (з ПДВ).

Проте, відповідачем свого обов`язку виконано не було, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 36 887,30 грн., що підтверджується обґрунтованим розрахунком заборгованості, обчисленим позивачем, що міститься в акті звірки взаєморозрахунків.

Претензією № 1005/3 від 10.05.2018 року позивач повідомив відповідача про наявність простроченої заборгованості за договором №06-16-3 від 01.02.2016р. станом на 01.05.2018 року у сумі 37623,32 грн., про припинення у зв`язку з цим дії договору та виклав вимогу негайно сплатити заборгованість з орендної плати і звільнити орендоване приміщення. Однак, відповідач залишив вказану претензію без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом.

Судом встановлено, що відповідач належних і допустимих доказів виконання в повному обсязі своїх обов`язків за договором №06-16-3 від 01.02.2016 в редакції договору №1 від 01.07.2016р. щодо внесення орендних платежів у визначеному розмірі та строки не надав.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині сплати орендної плати.

Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком місцевого суду про задоволення заявлених ТОВ "Дикий Сад ЛТД" позовних вимог, з огляду на таке.

Згідно з п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічна норма міститься в ч. 1 ст. 283 ГК України, згідно з якою за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За положеннями ч. ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Вказана правова норма кореспондується з статтею 286 ГК України, якою встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Статтею 795 ЦК України передбачено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Статтею 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За положеннями ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом положень статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з приписами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не спростувавши факту укладення між сторонами договору оренди №06-16-3 від 01.02.2016, договору №1 від 01.07.2016р. про внесення змін та доповнень до нього та приймання від орендодавця в орендне користування зазначених в цьому договорі нежитлових приміщень, не надав суду належних доказів сплати орендної плати позивачеві за користування нежитловими приміщеннями за період з 01.09.2016 по 01.11.2016 у сумі 13345,96 грн. та за період з 01.03.2017 по 01.04.2018 у сумі в сумі 23551,34 грн., у зв`язку з чим прострочену заборгованість відповідача перед позивачем у заявленій до стягнення загальній сумі 36 887,30 грн. обґрунтовано визнано місцевим судом такою, що підлягає стягненню.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач на підставі п. 8.4 договору нарахував відповідачеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, сума якої складає 5 155,80 грн. згідно з наданим обґрунтованим розрахунком.

Статтею 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно статей 230, 231 ГК України у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня). У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що порушення відповідачем умов договору оренди щодо своєчасної сплати орендної плати у встановлені строки тягне за собою обов`язок відповідача сплатити позивачеві пеню передбачену умовами п. 8.4 даного договору.

Дослідивши обчислений позивачем розрахунок пені, колегія суддів приходить до висновку, що він відповідає умовам укладеного сторонами договору оренди та чинному законодавству, є вірним і відповідачем не спростований як в цілому, так і за його складовими.

Таким чином, оскільки факт порушення виконання грошового зобов`язання з боку відповідача є встановленим, то, відповідно, і вимога позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 5 155,80 грн. є обґрунтованою і правильно була задоволена місцевим судом.

Викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника колегія суддів не бере до уваги з огляду на таке.

Положеннями статей 50, 51 ЦК України унормовано, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.

До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створений з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про фізичну особу - підприємця, зокрема місцезнаходження (місце проживання або інша адреса, за якою здійснюється зв`язок з фізичною особою - підприємцем).

Частинами 1, 4 ст. 10 вказаного Закону визначено, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.

З наявної у справі інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на момент звернення позивача до господарського суду з даним позовом та розгляду даної справи судом першої інстанції вбачається, що місцем проживання фізичної особи-підприємця Чугунової С.А. є АДРЕСА_2 .

А тому, саме за цією адресою позивачем надсилалася відповідачеві копія позовної заяви з додатками, що підтверджується фіскальним чеком відділення поштового зв`язку з описом вкладення у цінний лист з відбитком поштового штемпелю, а господарським судом першої інстанції в порядку встановленому ст. ст. 120, 176, 242 ГПК України заздалегідь надсилалися відповідачеві судові ухвали від 15.08.2018р., від 31.08.2018р. про відкриття провадження у справі та про призначення справи до судового розгляду, в яких вказано про дату, час і місце проведення засідання суду, що підтверджується відповідними відмітками канцелярії суду на зворотному аркуші цих ухвал. Але зазначені судові ухвали підприємством поштового зв`язку були повернуті до суду назад з відміткою «за не запитом» та «за закінченням терміну зберігання».

Частиною 7 ст. 120 ГПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

При цьому, варто зазначити, що відповідно до п. 5 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з статтею 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Тобто надіслання судом процесуальних документів на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у разі відсутності повідомлення особою іншої адреси для направлення поштової кореспонденції, є належним виконанням приписів процесуального закону щодо надсилання судових актів учасникам справи. Отже саме скаржник за наведених обставин має належним чином обґрунтувати та довести суду належними доказами реєстрацію зміни місця проживання за адресою, відмінною від тієї, що міститься в Єдиному державному реєстрі.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові акти є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону. Якщо судовий розгляд відбувався у закритому судовому засіданні, судове рішення оприлюднюється з виключенням інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи у закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення. Згідно з частиною 1 статті 4 цього Закону судові акти, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

При цьому апеляційний господарський суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено з`ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "за закінченням терміну зберігання", "адресат відсутній" і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи є належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

З урахуванням викладеного та як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції було вжито необхідних заходів щодо належного повідомлення відповідача про день, час і місце судового засідання.

Крім того, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження; процесуальна бездіяльність відповідача не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом першої інстанції відповідно до вимог процесуального закону.

Також не заслуговують на увагу доводи скаржника про те, що суд зобов`язаний був звернутись до повноважних органів, які здійснюють реєстрацію місця перебування та місця проживання особи із відповідним запитом щодо встановлення фактичного місця проживання відповідача.

Так, ч. 1 ст. 176 ГПК України передбачено, що у разі якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не є підприємцем, суд відкриває провадження протягом п`яти днів з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

Згідно з ч. 6 вказаної статті, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, що не є підприємцем, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

З огляду на те, що позов подано до відповідача, як фізичної особи - підприємця, направлення судом запиту, про який йдеться у апеляційній скарзі, чинним законодавством не передбачено. Більш того, відповідачем до апеляційної скарги не надано доказів реєстрації зміни місця проживання за адресою, відмінною від тієї, що міститься в Єдиному державному реєстрі.

Вищевказані обставини свідчать про те, що направлення повідомлень та інших процесуальних документів у справі здійснювалося судом першої інстанції у повній відповідності з нормами ГПК України.

Отже, твердження скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду даної справи, спростовується матеріалами справи.

Як вже було зазначено вище, статтею 795 ЦК України встановлено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Судом установлено, що умовами п.п. 7.1, 7.2, 7.5 договору сторони встановили, що повернення орендодавцю об`єкта, що орендується, здійснюється двосторонньою комісією, яка складається із уповноважених на те представників сторін; сторони повинні призначити своїх представників у двосторонню комісію та приступити до передавання об`єкта, що орендується, протягом одного дня з моменту закінчення строку орендного користування; при передачі об`єкта, що орендується, орендодавцю складається акт здачі - приймання, який підписується членами двосторонньої комісії.

З аналізу вищевказаних правових норм та матеріалів справи вбачається, що правовідносини між сторонами виникли з договору оренди нежитлового приміщення від 01.02.2016 р. №06-16-3. Належних доказів, що станом на момент розгляду справи вказаний договір визнано недійсним скаржником суду не подано. Факт передачі нерухомого майна орендареві від орендодавця в оренду підтверджується наявними в справі актами приймання-передачі приміщень від 01.02.2016р. від 01.07.2016р.

Пунктами 4.2, 4.6 договору оренди передбачено обов`язок відповідача сплачувати орендодавцю орендну плату не пізніше 10 числа поточного місяця, згідно виставленого рахунку. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць розраховується шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на офіційний індекс інфляції на поточний місяць. Разом з тим, відповідачем не надано доказів припинення правовідносин оренди нерухомого майна за вищевказаним договором саме з 01 березня 2017 року, якими згідно з ст. 795 ЦК України має бути відповідний акт про повернення орендарем орендодавцеві предмета договору оренди, що підписаний сторонами.

Таким чином, належних доказів, які б свідчили про повернення відповідачем позивачеві орендованих нежитлових приміщень у встановленому договором та законом порядку, скаржником до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.

Посилання відповідача на не підписані з його боку акти приймання-передачі наданих послуг, як на доказ вивільнення ним орендованих приміщень, в силу наведених вище норм права не є доказом припинення орендних правовідносин між сторонами.

Вказані рахунки та акти є бухгалтерськими документами які містять інформацію про розмір нарахованої відповідачеві орендної плати за фактичний час користування об`єктом оренди. При цьому, ані норми чинного законодавства, що регулюють орендні правовідносини, ані договір оренди не пов`язують виникнення чи припинення у відповідача зобов`язання зі сплати орендної плати з моменту отримання рахунку чи підписання акту здачі-приймання наданих послуг.

Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Апеляційним господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 2643 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 02 жовтня 2018 року у справі № 915/797/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Чугунової Софії Андріївни - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 25.06.2019р.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Богатир К.В.

Савицький Я.Ф.