ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2019 р. Справа№ 910/16541/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Калатай Н.Ф.

Мартюк А.І.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 25.02.2019

у справі №910/16541/18 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства

«Страхова компанія «Аха Страхування»

до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про стягнення 151 210,96 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Аха Страхування» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення 151 210,96 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що до нього перейшло право вимоги до відповідача, як до особи відповідальної за відшкодування заподіяних збитків спричинених працівником відповідача внаслідок ДТП.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2019 у справі №910/16541/18 позов задоволено повністю. Вирішено стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» 151 210,96 грн. суми страхового відшкодування та 2 268,16 грн. судового збору.

Рішення мотивовано тим, що належними та допустимими доказами підтверджується факт трудових відносин між особою винною у ДТП в момент вчинення ДТП та відповідачем, а розрахунок суми збитків є обґрунтованим та правомірними.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач (Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2019 у справі №910/16541/18 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, також просить судові витрати покласти на позивача у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення, в частині задоволених позовних вимог, є безпідставним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

У своїй скарзі відповідач зазначає, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, який зазначає лише можливу, а не кінцеву суму витрачену на відновлення транспортного засобу.

Крім того, відповідач посилається на пропуск позивачем строку позовної давності.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2019 апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Власов Ю.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2019 поновлено Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2019 у справі №910/16541/18, відкрито апеляційне провадження, розгляд зазначеної апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

У зв`язку з призначенням судді Власова Ю.Л., який не є головуючим (суддею-доповідачем), на посаду судді Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду (Указ Президента України «Про призначення суддів Верховного Суду» від 07.05.2019 №195/2019), здійснити розгляд справи у визначеному складі неможливо.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2019, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2019 у справі №910/16541/18 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Калатай Н.Ф., Мартюк А.І.

З метою здійснення подальшого розгляду справи №910/16541/18 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2019, справа підлягає прийняттю до провадження визначеним складом суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2019 прийнято справу №910/16541/18 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2019 до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Зубець Л.П., судді Калатай Н.Ф., Мартюк А.І. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Представник позивача у строк наданий судом відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з наступних підстав.

29.10.2015 року між позивачем (страховик) та ТОВ «Укролія» (страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №68506а5п (надалі - Договір страхування) зі строком дії з 29.11.2015 року по 27.11.2016 року, відповідно до якого позивач прийняв на себе обов`язок по страхуванню транспортних засобів згідно Додатку № 2 до Договору, зокрема, автомобіля «Шевролет», реєстраційний номер НОМЕР_1 (надалі також - застрахований автомобіль).

10.12.2015 року близько 17 год. на автодорозі Суми-Полтава від с. Великі Будища у напрямку смт. Диканька, Полтавської області ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Фольксваген», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить відповідачеві, виконуючи маневр обгону, виїхав на зустрічну смугу проїзної частини та допустив зіткнення з автомобілем «Шевролет», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , що належить ТОВ «Укролія» та рухався попереду в попутному напрямку та виконував маневр повороту ліворуч.

Відповідно до наявного у матеріалах справи вироку Диканського районного суду Полтавської області від 22.03.2017 року, який змінений ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 24.05.2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на три роки без позбавлення права керування транспортними засобами та на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання за ч. 2 ст. 286 КК України з випробуванням, встановивши іспитовий строк на 1 рік.

10.12.2015 року страхувальник звернувся до позивача з повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу.

Відповідно до наданого позивачем Звіту про оцінку майна і визначення вартості матеріального збитку автомобіль «Шевролет», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власник ТОВ «Укролія» від 17.03.2016 року (далі - Звіт від 17.03.2016 року), вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем автомобіля (Ез = 0,00), станом на 17.03.2016 року становить 157 212,18 грн., а вартість матеріального збитку становить 157 212,18 грн.

В матеріалах справи містяться також рахунок на оплату № 96 від 04.04.2016 року та ремонтна калькуляція № 1.004.15.0 від 04.04.2016 року, відповідно до яких вартість ремонту пошкодженого в ДТП автомобіля «Шевролет», реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 182 021,67 грн.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту №АХА2033404 від 22.04.2016 року та розрахунку до нього розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 151 210,96 грн.

З урахуванням Звіту від 17.03.2016 року позивач на виконання умов Договору страхування виплатив своєму страхувальнику страхове відшкодування в сумі 151 210,96 грн., що підтверджується доданою до матеріалів справи копією платіжного доручення № 238 172 від 25.04.2016р. на вказану суму.

Позов мотивовано тим, що оскільки цивільно-правова відповідальність винної в ДТП особи застрахована не була, а останній перебував у трудових відносинах з відповідачем, позивачем було направлено на адресу відповідача претензію вих. № ЕЛ-3328 від 27.07.2017 року на суму 151 210,96 грн., у відповідь на яку відповідач у листі від 26.09.2017 року № 20.1.0.0.0/7-20170804/4677 повідомив про відмову у її задоволенні, що і стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України «Про страхування» за договором страхування страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

За змістом п. п. 1.2, 1.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 (далі - Методика), дана Методика встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ.

Як встановлено судом, позивачем з урахуванням Звіту від 17.03.2016 року, на підставі складеного ним Страхового акту №АХА2033404 від 22.04.2016 року виплачено своєму страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 151 210,96 грн.

Колегія суддів зазначає, що з урахуванням року випуски колісного транспортного засобу, при розрахунку вартості матеріального збитку коефіцієнт фізичного зносу становить 0.

Відповідач у апеляційній скарзі заперечує проти Звіту про оцінку майна від 17.03.2016 (т. 1 а.с. 68-76), однак доказів того, що відомості зазначені у вказаному звіті не відповідають дійсним обставинам справи відповідачем не надано, крім того, факт здійснення виплати страхового відшкодування в сумі 511210,96 грн. підтверджується копією платіжного доручення від 25.04.2016 (т. 1 а.с. 118).

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, до позивача перейшло право вимоги, згідно зі ст. ст. 993 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в межах суми виплаченого страхового відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13 та від 23.09.2015 у справі № 3-303гс15.

Так, частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

За змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_1 . встановлена у судовому порядку.

Суд дослідив наявну у матеріалах справи Довідку № 83245208 про дорожньо-транспортну пригоду від 11.01.2016 року та встановив відсутність будь-яких відомостей про страхування цивільно-правової відповідальності винної в ДТП особи.

Згідно ч 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Частиною 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах).

У вироку Диканського районного суду Полтавської області від 22.03.2017 року, який змінений ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 24.05.2017 року встановлено, що ОСОБА_1 в момент вчинення ДТП перебував в трудових відносинах з відповідачем і був його працівником та керував транспортним засобом в силу своїх трудових обов`язків, отже відповідач є особою, відповідальною за спричинену у ДТП шкоду.

Вказані вище обставини відповідачем не спростовано, з огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума збитків в межах здійсненого страхового відшкодування в розмірі 151 210,96 грн.

При цьому, відповідачем у апеляційній скарзі заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності.

Згідно із статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України унормовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до положень ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Колегія суддів зазначає, що до відносин про відшкодування шкоди завданої майну застосовується загальний трирічний строк позовної давності.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Крім того, враховуючи, що відшкодування збитків є деліктним зобов`язанням, воно виникає з моменту заподіяння шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, ДТП в результаті якого було заподіяно шкоду майну відбулось 10.12.2015, а позов було направлено засобами поштового зв`язку 07.12.2018. Враховуючи, що строк позовної давності за спірним зобов`язанням спливає 10.12.2018, а позов пред`явлено 07.12.2018, колегія суддів дійшла висновку, що позов пред`явлено в межах строків позовної давності, а підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності відсутні.

Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Положеннями ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

За змістом ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (відповідача).

Керуючись ст. ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2019 у справі №910/16541/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2019 у справі №910/16541/18 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2019 у справі №910/16541/18.

4. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк».

5. Матеріали справи № 910/16541/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді Н.Ф. Калатай

А.І. Мартюк