ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.06.2019 Справа № 920/302/19

м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі:

судді Резніченко О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Чепульської Ю.В.,

розглянувши матеріали справи

за позовом Орендного підприємства Науково-дослідного і конструкторсько-технологічного інституту електроізоляційних матеріалів та фольгованих діелектриків

до відповідача - Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України,

треті особи: 1. Адміністрація Державної прикордонної служби України,

2. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській області,

про захист права орендаря на орендоване майно від можливих протиправних посягань,

за участю представників сторін:

від позивача - адвокат Коломієць Д.М., адвокат Авраменко О.В.,

від відповідача - представник Данільченко О.О.,

третя особа - представник Беляєв В.М.,

третя особа - представник Романець В.А.,

УСТАНОВИВ:

Позивач у березні 2019 року звернувся до суду із позовом про захист права орендаря на орендоване майно від можливих протиправних посягань, які полягають у тому, що представниками відповідача у листопаді 2018 року були зроблені публічні заяви щодо наявних у відповідача намірів заволодіти майном цілісного майнового комплексу, який розташований у м. Шостка по вул. Інститутській, 6, та в подальшому використовувати вказане майно.

Відповідач проти позову заперечує з огляду на те, що 17.10.2018 було прийнято Розпорядження Кабінету Міністрів України № 794-р, відповідно до якого цілісній майновий комплекс по вул. Інститутській,6 у м. Шостка віднесено до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби України. Будь-яких дій по заволодінню цілісним майновим комплексом відповідач не вчиняв, а 13.11.2018 відбулася робоча зустріч за участю представників позивача, відповідача та мера міста Шостка.

Відповідно до ухвали суду від 27.03.2019 до участі у справі в якості третьої особи,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача була залучена Адміністрація Державної прикордонної служби. Третя особа надала суду пояснення, в яких позовні вимоги не визнає, так як позивачем, по-перше, не надано доказів того, що цілісний майновий комплекс по вул. Інститутській,6 в м. Шостка знаходиться в користуванні позивача та не подано суду договір оренди від 23.08.1990, на який посилався позивач у позові. По-друге, Розпорядженням Кабінету Міністрів України №794-р від 17.10.2018 цілісній майновий комплекс по вул. Інститутській,6 у м. Шостка віднесено до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Відповідно до ухвали суду від 20.05.2019 до участі у справі в якості третьої особи,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача було залучено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях. Третя особа надала суду пояснення. Позовні вимоги не підтримує з огляду на те, що позивач використовує державне майно цілісного майнового комплексу по вул. Інститутській,6 в м. Шостка без правових підстав, а дія договору оренди від 23.08.1990 закінчилася 30.06.2010.

Обґрунтування вимог позивача та заперечень відповідача та третіх осіб по справі:

Згідно ухвали господарського суду Сумської області від 14.09.2006 було порушено провадження у справі про банкрутство позивача, введено процедуру санації позивача та ухвалою суду від 14.09.2006 затверджено план санації. 27.08.2015 розпорядником майна був призначений Чупрун Є.В.

Позивач зазначає, що у нього в оренді на підставі договору від 23.08.1990 знаходиться цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: м. Суми, вул. Інститутська,6.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 794-р від 17.10.2018 цілісній майновий комплекс по вул. Інститутській,6 у м. Шостка віднесено до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби України. Позивач оскаржив вказане Розпорядження до Окружного адміністративного суду м. Києва (справа № 640/18982/18). Крім цього, Розпорядження не змінює наявну у позивача правову підставу володіння та користування майном.

Відповідач у листопаді 2018 року запропонував позивачу провести зустріч, на якій зробив публічну заяву щодо наявних у нього намірів заволодіти майном цілісного майнового комплексу, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Інститутська,6, та в подальшому використовувати зазначене майно для власних потреб. Представники відповідача також висловлювалися щодо можливого силового захвату орендованого позивачем приміщення.

На думку позивача, можливе втілення відповідачем проголошених його представниками планів здатне зашкодити виконанню плану санації по відновленню платоспроможності позивача.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на ст.ст.41,55 Конституції України та положення ст. 28 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Також позивачем були подані суду письмові докази та заяви свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідач просить відмовити у позові, так як позивачем не надано жодних доказів на підтвердження тверджень щодо вчинення відповідачем незаконних дій по заволодінню, перешкоджанню у користуванні цілісним майновим комплексом. Позивачем не подано суду копію договору оренди, тобто не підтверджено належними та допустимими доказами правомірність володіння позивачем цілісним майновим комплексом, розташованим за адресою: м. Шостка, вул. Інститутська, 6. Крім цього, діюче законодавство не дозволяє скаржитися на абстрактні,можливі в майбутньому порушення.

Третя особа - Адміністрація Державної прикордонної служби - підтримує позицію відповідача у справі та просить відмовити в задоволенні позову. Позивачем не доведено порушення його прав та законних інтересів відповідачем. Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях - проти позовних вимог заперечує, зазначаючи наступне:протягом 2002-2012 років різними судовими інстанціями розглядалися спори за участю позивача, у тому числі щодо продовження договору оренди від 23.08.1990 на новий строк. Так рішеннями господарського суду Сумської області від 22.11.2010 у справі № 13/143-10, від 08.06.2011 у справі № 10/164-10 позивачу було відмовлено в задоволенні його вимог щодо продовження строку дії договору оренди державного майна цілісного майнового комплексу по вул. Інститутській,6 в м. Шостка. Третя особа неодноразово намагалася повернути майно за договором, але позивач безпідставно ухилявся від вчинення вказаних дій.

Таким чином позивач без будь-якої правової підстави використовує державне майно, яке на даний час згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України № 794-р від 17.10.2018 віднесено до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Фактичні обставини, встановлені судом, законодавство, що підлягає застосуванню, та висновки суду:

Господарським судом Сумської області з 2006 року розглядається справа про банкрутство позивача, ухвалою суду від 14.09.2006 затверджено план санації позивача. Вказана обставина не заперечується учасниками справи та підтверджується матеріалами справи - копією ухвали господарського суду Сумської області від 18.02.2019 у справі № 6/11-06.

В позовній заяві позивач зазначає, що на підставі договору оренди від 23.08.1990 в його користуванні знаходиться цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: м. Шостка, вул. Інститутська,6.

Відповідно до ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно із ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Позивач при зверненні до суду із позовом та на стадії підготовчого провадження не подав суду копію договору оренди від 23.08.1990 або інших доказів на підтвердження законності володіння та користування цілісним майновим комплексом, розташованим за адресою: м. Шостка , вул. Інститутська,6.

Позивачем до позовної заяви як письмовий доказ додана копія статуту позивача. При дослідженні вказаного письмового доказу судом встановлено, що у положеннях статуту дійсно є посилання на договір оренди № Ф-460 від 23.08.1990. Однак суд не може вважати статут позивача належним доказом, що підтверджує правомірність використання позивачем майна саме за цим договором оренди на момент розгляду справи у суді без дослідження самого договору оренди. Крім цього, останні зміни та доповнення до статуту вносилися та реєструвалися у 2004 році, що вбачається із титульної сторінки статуту позивача (арк. справи 11).

Також, третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях - пояснила суду, що 30.06.2010 закінчився термін дії договору оренди державного майна від 23.08.1990 № Ф-460.

Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення, що дійсно у договорі був встановлений строк його дії до 2010 року. Однак після закінчення строку дії договору позивач продовжив користуватися державним майном цілісного майнового комплексу. Тому, на думку представника позивача, договір продовжив свою дію шляхом здійснення конклюдентних дій його учасниками.

Суд вважає, що позивач належними та допустимим доказами не спростував факт припинення строку дії договору оренди від 23.08.1990 № Ф-460 та не подав суду доказів наявності інших правових підстав для використання державного майна цілісного майнового комплексу, розташованого за адресою: м. Шостка, вул. Інститутська,6. Тому суд не може вважати доведеним позивачем факт користування майном на підставі договору оренди від 23.08.1990 № Ф-460 на момент розгляду справи у суді.

Крім цього, 17.10.2018 Кабінет Міністрів України прийняв розпорядження № 749-р, згідно якого віднесено цілісний майновий комплекс у м. Шостка по вул. Інститутській, 6 до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби.

У позовній заяві позивач повідомив, що оскаржив вказане розпорядження до Окружного адміністративного суду м. Києва (справа № 640/18982/18). Однак позивачем суду не подано доказів визнання незаконним та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України.

Згідно із статтею 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Статтею 386 Цивільного кодексу України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності.

Судом при розгляді справи встановлено, що позивач не довів факт користування державним майном цілісного майнового комплексу по вул. Інститутській,6 у м. Шостка на підставі договору оренди № Ф-460 від 23.08.1990, тому до нього не можуть бути застосовані положення ст.28 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Також, позивач зазначив, що обставини, на яких засновано позовні вимоги, відомі свідкам: головному бухгалтеру позивача ОСОБА_2 та адвокату ОСОБА_1 Позивачем до суду були надані заява свідка ОСОБА_2 від 15.02.2019 та заява свідка ОСОБА_1 від 29.01.2019.

В заяві свідка ОСОБА_2 було зазначено, що представник відповідача вказав, що позивач буде виселений з вказаного приміщення. Крім того, Денисенко Л.А. зазначав, в тому числі і представникам відповідача, що договір оренди, який укладений із позивачем відносно будівлі в м. Шостка по вул. Інститутській, 6 діє та сторони його виконують, що неодноразово було встановлено судами всіх інстанцій.

В заяві свідка ОСОБА_1 було зазначено, що представниками відповідача були зроблені публічні заяви щодо наявних намірів заволодіти майном цілісного майнового комплексу, який розташований у м. Шостка по вул. Інститутській, 6 і в подальшому відповідач має намір користуватися вказаним майном.

Згідно з ч. 2 ст. 87 ГПК України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України (Допустимість доказів) обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює, в тому числі допустимість кожного доказу окремо.

В той же час, обставини, які зазначені в заявах свідка не можуть бути допустимими доказами, що підтверджують факт користування позивачем державним майном цілісного майнового комплексу по вул. Інститутській, 6 у м. Шостка на підставі договору оренди № Ф-460 від 23.08.1990, оскільки допустимого доказу - відповідного договору, позивачем суду надано не було. Тому, заява свідка ОСОБА_2 від 15.02.2019 та заява свідка ОСОБА_1 від 29.01.2019 є недопустимими доказами обставин, які зазначені у позовній заяві та судом до уваги не приймаються.

Суд погоджується із позицією відповідача та третьої особи - Адміністрації Державної прикордонної служби - про те, що доводи позивача про порушення прав позивача на державне майно ґрунтуються на припущеннях і не підтверджуються жодними належними та допустимим доказами.

Крім того, суд погоджується з доводами третьої особи - Адміністрації Державної прикордонної служби, стосовно того, що позивачем не доведено порушення його прав та законних інтересів відповідачем.

Стаття 124 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають, що право на судовий захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб, в тому числі суб`єктів господарювання. Такі ж положення містяться у ст. 4 ГПК України.

Як вже зазначалось, згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В той же час, необхідно розмежовувати поняття права на звернення до суду з позовом за захистом порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів - право пред`явлення позову у процесуальному значенні, а також право на пред`явлення позову в матеріальному значенні.

Право на звернення до суду з позовом у процесуальному значенні передбачає, що кожна особа, яка вважає, що її права порушуються, має право звернутись до суду з позовом про захист цих прав та інтересів, і суд, з урахуванням підвідомчості, не має права відмовити у прийнятті цього позову до розгляду.

Матеріальне право на позов передбачає дійсну, тобто реальну існуючу наявність порушення прав, тобто наявність матеріально-правового інтересу особи, що звернулась до суду з позовом. При цьому, при наявності такого порушення суд повинен задовольнити позов, тобто захистити ці права, а при відсутності таких порушень підстави задоволення позову відсутні.

В той же час, як вже було встановлено судом, позивач не довів законних підстав на користування державним майном та охоронюваних законом інтересів щодо державного майна. Тому, суд дійшов висновку, що відповідач не порушує прав або охоронюваних законом інтересів позивача (у зв`язку з недоведеністю факту користування державним майном цілісного майнового комплексу по вул. Інститутській, 6 у м. Шостка на підставі договору оренди № Ф-460), і, відповідно, про відсутність матеріального права на пред`явлення ним позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність порушення прав позивач у спірних правовідносинах відповідачем та відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Згідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову у позові, судові витрати в покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В позові Орендного підприємства Науково-дослідного і конструкторсько-технологічного інституту електроізоляційних матеріалів та фольгованих діелектриків до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України про захист права орендаря на орендоване майно від можливих протиправних посягань - відмовити.

2. Судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921 грн покласти на позивача - Орендне підприємство Науково-дослідного і конструкторсько-технологічного інституту електроізоляційних матеріалів та фольгованих діелектриків.

3. Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Згідно з ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.06.2019.

Суддя О.Ю. Резніченко