ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

"24" червня 2019 р.Справа № 922/1948/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

розглянувши матеріали

позовної заяви Заступника керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, м. Дергачі в інтересах держави
до 1. ОСОБА_1 , м.Харків
про визнання наказу незаконним, недійсним договору оренди землі, скасування їх реєстрації та повернення

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1 та до СФГ "Сухини", в якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області №1399 від 01.03.2016р. «Про надання в оренду земельних ділянок» Павловській Ірині Костянтинівні,

- визнати недійсними договір оренди землі від 27.04.2016р., укладений між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 . щодо оренди земельної ділянки площею 41,0026 га кадастровий номер :02:001:0078 ,

- визнати недійсним договори суборенди землі від 21.03.2017р., укладені між ОСОБА_1 та ФГ «Сухини» щодо суборенди земельної ділянки площею 41,0026 га кадастровий номер :02:001 :0078 ,

- скасувати рішення про державну реєстрацію від 14.05.2016р. №29598587, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право оренди № 14504156 від 14.05.2016р. про реєстрацію права оренди на земельну ділянку (кадастровий номер :02:001:0078) за ОСОБА_1

- скасувати рішення про державну реєстрацію від 24.03.2017р. №34435139, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право суборенди №19616792 від 21.03.2017р. про реєстрацію права суборенди на земельну ділянку (кадастровий номер :02:001:0078 ) за ФГ «Сухини»;

- зобов`язати ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_3 ) повернути державі земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення загальною площею 41,0026 га кадастровий номер :02 : 001 :0078 .

А також стягнути судовий збір.

Розглянувши матеріали позовної заяви, суд відмовляє у відкритті провадження у справі, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до ч.3 ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Господарським судам підвідомчі лише справи у спорах, що виникають із земельних відносин приватноправового характеру, тобто з відносин, врегульованих нормами цивільного або господарського права і пов`язаних із здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справи суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулась особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно з п.10 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Водночас правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами ЗК України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно - правовими актами.

Відповідно до ч.3 ст.78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватись з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатись в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результати реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло цивільне право й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за ст.16 ЦК України та пред`являти позов до суду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення (наказу) незаконним є оспорювання цивільного речового права (зокрема, права оренди земельної ділянки), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, наказом Головного управління Держземагенства у Харківській області №1399-сг від 01.03.2016р. надано громадянці ОСОБА_1 . в оренду земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства.

Таким чином, земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення були надані ОСОБА_1 в оренду саме як фізичній особі (громадянину Україну), а не фізичній особі-підприємцю.

Разом з тим, відповідно до п.п.6,10 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Частиною 4 ст.236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як звісно, критеріями розмежування судової юрисдикції можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У постановах, прийнятих Великою Палатою Верховного Суду у справах №629/4628/16-ц, №749/230/15-ц, №904/1182/17 з розгляду спорів, які носять подібний характер (земельні спори), викладено наступну правову позицію:

- використання земельної ділянки фізичною особою не пов`язується з її державною реєстрацією як підприємця;

- наявність такого статусу не може свідчити про те, що фізична особа-підприємець виступає у такій якості у всіх правовідносинах, зокрема і щодо використання земельної ділянки;

- ч.2 ст.2 ЗК України визначено, що суб`єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. А відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а)громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності;

- земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (ч. 2 ст. 93 ЗК України).

Таким чином, Великою Палатою Верховного Суду зроблений висновок, що надання у власність або оренду земельної ділянки не залежить від наявності у фізичної особи статусу підприємця, а тому цивільні права та обов`язки фізичної особи, зокрема, право власності та право оренди на земельну ділянку, набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

Згідно з ч.1 ст. 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього кодексу. А відповідно до останньої учасниками цивільних відносин визнаються: фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави й інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 325 цього ж кодексу суб`єктами права приватної власності є фізичні і юридичні особи. Вони можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Отже, надання у власність або оренду земельної ділянки не залежить від наявності у фізичної особи статусу підприємця, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Набуття статусу підприємця, здійснення підприємницької діяльності, укладання інших договорів особою, як підприємцем, не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи. Отже, наявність у особи статусу підприємця не може свідчити про те, що з моменту його державної реєстрації як фізичної особи-підприємця він виступає в такій якості у спірних правовідносинах або втратив набуті ним цивільні права та обов`язки як фізичною особою.

Враховуючи наведене, беручи до уваги, що прокурор звертається до господарського суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу, яким надано саме громадянину в оренду земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, такий спір є приватноправовим і за суб`єктом складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки саме фізичної особи.

Аналогічний правовий висновок міститься зокрема в постанові Верховного суду від 08.05.2018р. по справі № 910/13755/17, від 15.02.2019 р. по справі № 911/4007/16.

Так, Верховний Суд в постанові від 08.05.2018 року у справі № 910/13755/17 вказує, що справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, проте предмет спору в яких безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичних осіб, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Також, у постанові від 15.09.2019 року у справі №911/4007/16 Велика Палата Верховного Суду вказує наступне:

"27. З огляду на те, що позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру, яким надано земельну ділянку у власність фізичній особі, та скасування запису в Поземельній книзі, такий спір є приватноправовим і за суб`єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки цієї фізичної особи. При цьому доводи позивача щодо необхідності розгляду спору в цій справі за правилами господарського судочинства, оскільки реєстрація права власності на земельну ділянку не призвела до набуття фізичною особою права власності на земельну ділянку, ця фізична особа реально не володіє та не користується спірною земельною ділянкою, яка не була виділена в натурі і знаходиться у володінні та користуванні позивача, не можуть бути підставою для розгляду спору господарськими судами, адже предмет спору безпосередньо стосується прав і обов`язків такої фізичної особи".

Крім того, суд звертає увагу, що вимоги прокурора про визнання недійсними, договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, та договору суборенди та зобов`язання саме громадянку ОСОБА_1 повернути земельні ділянки є похідними та підлягають вирішенню в залежності від прийнятого рішення у справі в порядку реституції.

Суд встановив, що позовна заява не відповідає процесуальним вимогам ГПК України, не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, у зв`язку з наступним.

Статтею 1 ГПК України унормовано, що Господарський процесуальний кодекс України, визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Тобто, подання позовної заяви за правилами Господарського процесуального кодексу України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до ст. 20 ГПК України.

Згідно з ч.3 ст.22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

При цьому, згідно з ч.ч. 1, 3 ст.45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, якщо: спір не є підвідомчим господарському суду, тобто предмет спору не охоплюється статтею 20 ГПК; спір за предметною ознакою підвідомчий господарському суду, але одна зі сторін не може бути учасником господарського процесу, а її право чи інтерес не підлягають судовому захисту у господарському суді.

Відтак, враховуючи ту обставину, що одним з відповідачів є фізична особа ОСОБА_1 , з огляду на зміст ст.ст.4, 20 ГПК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до фізичних осіб не підлягають розгляду в господарських судах.

Відповідно до ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Приписами ст.5 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Сторонами в цивільному процесі у відповідності до ч.2 ст.48 Цивільного процесуального кодексу України можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Отже, заявлені прокурором до фізичної особи ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.175 ГПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Відповідно до приписів ч.3 ст.175 ГПК України про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу.

Згідно із ч.4 ст.175 ГПК України до ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді.

Положеннями ч.6 ст.175 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Відповідно до позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 16.05.2018 року у справа № 640/16548/16-ц (провадження № 61-12234св18), де Верховний Суд зазначив, що до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, у тому числі, позови про право власності на таке майно, про право володіння і користування ним, про визнання правочину з нерухомістю недійсним, про право користування нерухомим майном.

Вказаний вище спір виник з приводу нерухомого майна, яке розташовано на території Сухинівської сільської ради Богодухівського району Харківської області.

Відповідно до ч.1 ст.30 Цивільного процесуального кодексу України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Суд роз`яснює заявнику про те, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції Богодухівського районного суду Харківської області.

Керуючись 1, 4, 20, 45, 175, 232-235 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Заступника прокурора Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1 та СФГ "Сухини".

Повернути позовну заяву та додані до неї документи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому ст.ст.255-259 ГПК України.

Ухвалу складено та підписано 24.06.2019.

Суддя К.В. Аріт