ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2019 р. Справа№ 910/6197/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Смірнової Л.Г.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 року 16.05.2019 року

у справі № 910/6197/16 (суддя: Павленко Є.В.)

за заявою Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про відстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 8 666 291,71 грн,

Встановив

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - відповідач) про стягнення 8 666 291,71 грн інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих у зв`язку з простроченням відповідачем виконання його грошових зобов`язань за договором поставки природного газу від 30.12.2009 року № 324-09/8.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 3 проценти річних в сумі 698 378,93 грн, інфляційні втрати у розмірі 7 955 074,93 грн та 129 801,81 грн судового збору. Водночас у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

26.06.2016 року на виконання вищезазначеного рішення Господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ.

06.05.2019 року через канцелярію суду надійшла заява Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про відстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року на один рік (вхідний № 01-20/4025/19).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 року у задоволенні заяви Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" від 26.04.2019 року № 31/04-998 про відстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року у справі № 910/6197/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 8 666 291,71 грн відмовлено.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про відстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального права, зокрема ст.ст. 86, 331 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, скаржник вказав, що ДК «Газ України» з 01.10.2011 року не здійснює діяльність з постачання природного газу, на даний час у останнього відсутні будь-які як правові, так і адміністративні важелі впливу на «недобросовісних» контрагентів з метою як погашення заборгованості, яка виникла до 31.12.2016 року, так і укладення договорів реструктуризації на виконання Закону України «Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Також, скаржник зазначив, що він на невизначений час позбавлений можливості захистити свої майнові права у правовідносинах з контрагентами-боржниками, що знаходяться в Луганській та Донецькій областях, а також в АР Крим, у зв`язку з антитерористичною операцією, а в подальшому операцією об`єднаних сил та тимчасовою окупацією території АР Крим, тоді як заборгованість вищенаведених контрагентів перед Компанією складає більш як 2 млр. гривен.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2019 року справу № 910/6197/16 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Дідиченко М.А., Смірнова Л.Г.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 року у справі № 910/6197/16 своєю ухвалою від 10.06.2019 року.

Представники сторін у судове засідання 26.06.2019 року не з`явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 10.06.2019 року на відповідні адреси.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду ухвали місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки ухвали Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників сторін, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Відповідно до ст. 331 Господарського процесуального кодексу України задоволення заяв про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (тяжке захворювання фізичної особи або членів її сім`ї, її матеріальний стан, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Вищенаведеними нормами встановлено, що відстрочення виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке рішення не може вважатися законним та справедливим.

Так, заява Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про відстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року мотивована скрутним фінансовим станом і систематичним порушенням грошових зобов`язань контрагентами, а також нездійсненням заявником господарської діяльності, направленої на отримання прибутку, та його перебування у процесі припинення.

Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, наведені заявником підстави для відстрочення виконання судового рішення (тяжке фінансове становище, систематичне порушення грошових зобов`язань контрагентами дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України") не є тими виключними обставинами в розумінні ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, які давали б можливість для відстрочення виконання судового рішення, оскільки такий незадовільний майновий стан відповідача утворився, зокрема, внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу якихось об`єктивних, незалежних від нього обставин.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, слід враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відтак, саме на заявника в контексті приписів статей 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України покладається обов`язок доведення існування відповідних підстав, тоді як стягувач, у разі наявності заперечень, має навести докази, що спростовують обставини, на які посилається заявник.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження наведених ним обставин, зокрема, доказів, які підтверджують, відсутність грошових коштів для погашення заборгованості.

Разом з цим, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали, що ДК «Газ України» з 01.10.2011 року не здійснює діяльність з постачання природного газу, на даний час у останнього відсутні будь-які як правові, так і адміністративні важелі впливу на «недобросовісних» контрагентів з метою як погашення заборгованості, яка виникла до 31.12.2016 року, так і укладення договорів реструктуризації на виконання Закону України «Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» , оскільки, останні не свідчать про існування обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року у справі № 910/6197/16, або роблять таке виконання неможливим.

При цьому, колегія суддів відзначає, що в силу приписів статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, наведені заявником обставини не засвідчують неможливості або ускладнення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року у справі № 910/6197/16, і не є винятковими в розумінні ст. 331 Господарського процесуального кодексу України. Ці обставини лише вказують на те, що примусове виконання даного судового рішення може негативно вплинути на фінансовий стан дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Також у своїй заяві боржник вказував на те, що нараховані стягувачем 3% річних та інфляційні втрати є лише штрафними санкціями та збитками, що понесені позивачем через несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання, тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може.

Проте наведені твердження також оцінюються судом критично, оскільки формулювання ст. 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, проценти, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями.

Крім того, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, суд зобов`язаний враховувати інтереси не лише боржника, а й стягувача.

Разом із цим, колегія суддів приймає до уваги, що стягувач також є суб`єктом господарювання, відноситься до державного сектору економіки, здійснює підприємницьку діяльність та зобов`язаний оплачувати роботу своїх працівників. Відтак, затримка у виконання вищенаведеного судового рішення може негативно вплинути на фінансовий стан позивача.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про недоведеність заявником наявності правових підстав, з якими закон пов`язує можливість відстрочення виконання прийнятого у даній справі судового рішення.

Крім того, в обґрунтування своєї заяви дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", зокрема, посилалася на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", ЄСПЛ 1999-V, за змістом якого затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

За практикою Європейського суду в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення у справі "Корнілов та інші проти України"); і навіть два роки та сім місяців не визнавались надмірними і не розглядалися як такі, що суперечать вимогам розумного строку, передбаченого статтею 6 Конвенції (справа "Крапивницький та інші проти України").

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме з урахуванням вищенаведених положень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні "Корнілов та інші проти України", Законом України від 03.10.2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", до Господарського процесуального кодексу України було внесено зміни та викладено його у новій редакції.

Так, згідно ч. 5 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України у наведеній редакції, чинній на час розгляду заяви дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

За частиною 7 цієї статті про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Зі змісту наведених норм вбачається, що строк, на який може бути розстрочено чи відстрочено виконання судового рішення, слід відраховувати саме з дня винесення рішення (ухвали, постанови), прийнятого у конкретній справі за результатами розгляду позовних вимог по суті, а не з моменту задоволення заяви про відстрочення виконання такого рішення, що може бути вирішено лише шляхом постановлення відповідної ухвали суду, або, в окремих випадках, - зазначено у резолютивній частині рішення в порядку п. 2 ч. 6 ст.238 Господарського процесуального кодексу України.

У той же час, як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/6197/16, про відстрочення виконання якого у своїй заяві просила дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", було ухвалено 09.6.2016 року, тоді як заявник звернувся до суду з даною заявою лише у травні 2019 року, тобто поза межами встановленого законом строку, у рамках якого за ч. 5 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України може бути відстрочено виконання цього судового рішення.

Разом з цим, колегія суддів приймає як належне посилання скаржника, що він на невизначений час позбавлений можливості захистити свої майнові права у правовідносинах з контрагентами-боржниками, що знаходяться в Луганській та Донецькій областях, а також в АР Крим, у зв`язку з антитерористичною операцією, а в подальшому операцією об`єднаних сил та тимчасовою окупацією території АР Крим, тоді як заборгованість вищенаведених контрагентів перед Компанією складає більш як 2 млр. Гривен, проте останні не спростовують висновків суду першої інстанції викладені у оскаржуваній ухвалі.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні заяві про відстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року на один рік.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги фактично зводяться до мотивів викладених у заяві про відстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року на один рік, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 року у справі №910/6197/16 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/6197/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Л.Г. Смірнова

М.А. Дідиченко

Дата складення повного тексту 26.06.2019 року.