ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2019 р. Справа№ 910/11498/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 11.06.2019,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал»

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 (повний текст складено 18.03.2019)

у справі № 910/11498/18 (суддя Бондаренко Г.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал»

до Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про визнання договору застави недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та просило:

- визнати недійсним договір застави майна від 15.12.2016 № DNHSLN103662/DZ, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» та Приватним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк»;

- зобов`язати Приватне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» здійснити дії щодо вилучення запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна щодо об`єкту: майно - вагони хопери для сипучих вантажів моделі 19-970-01 з об`ємом кузова 110 куб. м.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на положення статей 92, 98, 215 Цивільного кодексу України та зазначив про відсутність погодження загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» на відчуження майна, а саме передачу майна в заставу за договором застави майна № DNHSLN103662/DZ від 15.12.2016.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі № 910/11498/18 у задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» до Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору застави недійсним відмовлено повністю. У задоволенні заяв Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" від 06.12.2018 року та від 04.12.2018 року про накладення арешту на майно - відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що до правовідносин сторін не застосовуються положення статті 98 Цивільного кодексу України, оскільки зазначена норма визначає повноваження загальних зборів учасників товариства у відносинах щодо відчуження майна, тоді як в даному випадку мова йде про передачу майна в заставу, а не його відчуження, так як мета застави - не передача права власності на предмет застави за гроші, а стимулювання боржника до виконання обов`язків за основним договором.

Також, суд зазначив, що до правовідносин сторін не застосовуються положення статті 241 Цивільного кодексу України, оскільки при укладанні спірного договору, була відсутня обов`язковість прийняття рішення загальними зборами на укладання спірного договору, а директор позивача був наділений необхідним обсягом цивільної дієздатності та мав повноваження на укладання спірного договору, відповідно до статуту позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі №910/11498/18 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт наголошує, що застава є способом відчуження майна та оспорюваний договір направлений саме на відчуження предмету застави.

Скаржник також стверджує, що, оскільки укладення договору застави майна фактично є його відчуженням, то у випадку якщо майно становить більш 50% активів заставодавця, до таких правовідносин застосовується положення частини 2 статті 98 Цивільного кодексу України, проте, рішення про відчуження (передачу вагонів у заставу) майна позивача загальними зборами учасників товариства не приймалося, чим порушено частину 2 статті 98 Цивільного кодексу України. Таким чином, на думку позивача, директор ТОВ «Істейтглобал» не мав права укладати договір застави від 15.12.2016 №DNHSLN103662/DZ, оскільки не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, що є підставою визнання недійсності правочину.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві, поданому до суду 02.05.2019, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. Крім того, відповідач вказує, що застава не належить до договорів, спрямованих на відчуження майна, так як є способом забезпечення виконання зобов`язання. Забезпечувальні правовідносини не спрямовані на відчуження майна та передачу його у власність іншої особи. Основна мета таких правовідносин - забезпечити належне виконання основного зобов`язання, тобто стимулювати боржника до виконання обов`язків за основним договором.

Відповідач звертає увагу, що пунктом 18 договору дійсно передбачено, що заставодержатель має право на власний розсуд обрати один із позасудових способів звернення стягнення на предмет затави, що визначені сторонами в договорі. Проте, даний пункт кореспондується із пунктами 17 та 14, які вказуєть на можливість звернення заставодержателем стягнення на предмет застави у випадку невиконання заставодавцем в належні строки зобов`язань за кредитним договором (основного зобов`язання), тому, на думку відповідача, доводи апелянта про те, шо договір застави направлений на відчуження предмету застави є необґрунтованими.

Крім того, відповідач зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» фактично схвалило договір заставу № DNHSLN103662/DZ від 15.12.2016, оскільки прийняло відповідний договір до свого виконання.

Також відповідач наголошує, що відповідно до статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» при укладанні спірного договору директор позивача був наділений необхідним обсягом цивільної дієздатності та мав повноваження на укладання спірного договору.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

11.06.2019 від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» Німак Є.Ю. через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що адвокат Целік В.В., який представляє інтереси позивача у даній справі та досконало обізнаний з матеріалами справи, приймає участь у судовому засіданні у кримінальній справі та не зможе надати правову допомогу у судовому засіданні, що призначене на 11.06.2019.

У судовому засіданні 11.06.2019 представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» Німак Є.Ю. підтримав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з наведеними в ньому обставинами.

Представник відповідача у судовому засіданні 11.06.2019 заперечив проти клопотання про відкладення розгляду справи.

Колегія суддів, розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, ухвалила відмовити у його задоволенні з огляду на наступне.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до пункту 11 статті 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до положень частини 3 статті 56 Господарського процесуального кодексу України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від імені відповідно до закону, статуту, положення (само представництво юридичної особи), або через представника.

Отже, колегія суддів зазначає, що позивач скористався своїм правом на забезпечення участі у судовому засіданні іншого представника згідно з частиною 3 статті 56 Господарського процесуального кодексу України та направив представника товариства Німак Є.Ю., який також представляв інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» в суді першої інстанції, що підтверджується протоколом судового засідання від 05.03.2019. Крім того, суд звертає увагу, що до клопотання про відкладення не додано жодних доказів на підтвердження таких обставин, як і не додано доказів того, що саме адвокат Целік В.В., який представляє інтереси позивача у даній справі, був відряджений для участі в судовому засіданні у кримінальній справі.

Позиції учасників справи

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 11.06.2019 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 11.06.2019 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

15.12.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» (заставодавець) та Приватним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (заставодержатель) укладено договір застави майна №DNHSLN103662/DZ (далі - договір).

Відповідно до п. 1 договору предметом договору є надання заставодавцем в заставу майна, опис якого зазначений в п. 6 договору, в забезпечення виконання зобов`язань заставодавця перед заставодержателем, в силу чого заставодержатель має вищий пріоритет (переважне право) у випадку невиконання заставодавцем зобов`язань, забезпечених заставою, та (або) невиконання заставодавцем зобов`язань за договором, одержати задоволення за рахунок переданого в заставу майна переважно перед іншими кредиторами заставодавця.

Згідно з п. 2 договору сторони погодили, що за договором заставою забезпечується виконання зобов`язань заставодавцем, що випливають з договору № DNHSLN103662/DZ від 03.06.2013 (далі - кредитний договір), з:

- повернення кредиту з лімітом 105505068,20 грн., наданого у вигляді не відновлювальної кредитної лінії, в тому числі на наступні цілі: у розмірі 105505068, 20 грн на придбання 200 вагонів - хоперів у ТОВ «Металургійна транспортна компанія», у терміни згідно з Графіком зменшення поточного ліміту (додаток № 1 до кредитного договору), з кінцевим терміном повернення кредиту 02.06.2026, у відповідності до умов п. А.3. кредитного договору;

- сплати процентів за користування кредитом за фіксованою ставкою у розмірі 10 % річних, починаючи з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту, у дату сплати процентів, якою є 25 число щоквартально починаючи з 25.06.2018;

- сплати процентів за користування кредитом у випадку порушення позичальником будь - якого грошового зобов`язання за фіксованою ставкою у розмірі 10 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості по кредиту, у дату сплати процентів, якою є 25 число щоквартально, починаючи з 25.06.2018;

- сплати винагороди згідно п. 4.10 кредитного договору.

Пунктом 3 договору передбачено, що максимальний розмір вимоги, яка забезпечується заставою за договором, складає суму 316515204, 60 грн.

В забезпечення виконання заставодавцем зобов`язань за кредитним договором та зобов`язань за цим договором, заставодавець надав в заставу вагони - хопери, згідно переліку та родових ознак, вказаних в додатку № 1 до договору. Предмет застави належить заставодавцю на праві власності, що підтверджується правовстановлюючими документами, вказаними в додатку № 1 до договору. Предмет застави передається в заставу разом з усіма його приналежностями (п. 6 договору).

Сторони в пункті 9 договору встановили, що загальна вартість предмету застави складає суму 134 956 569, 00 грн.

В п. 10.2 договору заставодавець засвідчив, що на момент укладення договору на підставах, передбачених чинним законодавством, він має право відчужувати предмет застави.

За умовами п. 11 договору заставодавець гарантує, що ним надані всі наявні документи, що стосуються повноважень керівника та інших органів керування заставодавця на укладення договору, а також права розпорядження предметом застави (протокол загальних зборів учасників). Заставодавець підтверджує, що він має усі передбачені чинним законодавством України та установчими документами повноваження на укладання та на виконання договору; його представник, який підписує договір та додатки до нього, має усі необхідні повноваження у відповідності до чинного законодавства України та установчих документів для того, щоб представляти сторону та укласти від її імені договір; не вимагається будь - яких подальших/попередніх затверджень договору та додатків до нього; не існує жодних обмежень на укладання стороною (підписання представником сторони) договору та додатків до нього.

Відповідно до п. 14 договору заставодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави переважно перед іншими кредиторами заставодавця (право вищого пріоритету), з метою чого звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання заставодавцем зобов`язань зі сплати кредиту та/або процентів, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Заставодавець має право відчужувати предмет застави шляхом його продажу іншим особам, при цьому одержані від продажу предмету застави кошти заставодавець зобов`язаний направляти на погашення заборгованості заставодавця за кредитним договором згідно із порядком, зазначеним у кредитному договорі (п. 16.4 договору).

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється у випадках, передбачених п. 14 договору, здійснюється відповідно до чинного законодавства та договору.

Пунктом 21 договору встановлено, що термін дії договору - до повного виконання заставодавцем та заставодержателем зобов`язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього.

Звертаючись до суду з позовними вимогами позивач вказує про відсутність у директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал», яким укладено договір застави майна від 15.12.2016 №DNHSLN103662/DZ, необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки у відповідності до положень частини 2 статті 98 Цивільного кодексу України, рішення загальними зборами учасників про відчуження майна товариства (передачу його в заставу) - вагонів вартість яких становила 50 і більше відсотків майна товариства не приймалося.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до частин 2, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

У відповідності до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Статтею 97 Цивільного кодексу України визначено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Рішення про внесення змін до статуту товариства, відчуження майна товариства на суму, що становить п`ятдесят і більше відсотків майна товариства, та про ліквідацію товариства приймаються більшістю не менш як у 3/4 голосів, якщо інше не встановлено законом (частина 2 статті 98 Цивільного кодексу України).

Позивач стверджує, що, оскільки на момент укладання спірного договору чиста вартість активів позивача мала від`ємне значення, передача майна позивача в заставу можлива була виключно за умови попереднього прийняття відповідного рішення загальними зборами позивача. Проте, рішення про передачу в заставу майна позивача - 200 вагонів хоперів загальними зборами позивача не приймалося, що свідчить про відсутність у представника позивача при укладанні спірного договору необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Відповідно до фінансового звіту суб`єкта малого підприємства станом на 30.09.2016 чиста вартість активів позивача складала мінус 25798100, 00 грн.

Так, договір, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» та Приватним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», за своєю правовою природою відноситься до договорів застави, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 49 Цивільного кодексу України та Закону України «Про заставу».

Згідно зі статтею 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

Застава це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом (стаття 1 Закону України «Про заставу»).

Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання.

Так, підвищенні вимоги до укладання правочинів щодо розпорядження майном товариства застосовуються лише тоді, коли таке розпорядження стосується виключно відчуження майна, а не будь-якої іншої форми розпорядження майном.

Із аналізу статей 546, 572, 576-578 Цивільного кодексу України, статей 1, 3 Закону України «Про заставу» вбачається, що суть застави полягає у тому, що кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Право застави - це право на чуже майно, внаслідок установлення якого власник може бути примусово позбавлений права на своє заставлене майно, а кредитор задовольнити свої вимоги за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника (власника такого майна).

Отже, застава - це один зі способів забезпечення виконання зобов`язання, особливістю якого є передача майна: заставодавець передає майно у заставу заставодержателю.

Термін «відчуження майна» означає будь-які дії платника податків, унаслідок вчинення яких такий платник податків у порядку, передбаченому законом, втрачає право власності на майно, що належить такому платнику податків, або право користування (пп. 14.1.31 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Застава не належить до договорів спрямованих саме на відчуження майна, так як є способом забезпечення виконання зобов`язання, основна мета таких правовідносин - забезпечити належне виконання основного зобов`язання, тобто стимулювати боржника до виконання обов`язків за основним договором. Застава застосовується у відносинах між боржником і кредитором, як засіб, який має додатковий (акцесорний) до основного зобов`язання характер, і є гарантією належного та реального виконання боржником зобов`язань. При цьому, при належному виконанні основного зобов`язання - відчуження майна за забезпечувальним договором не може наступити.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до правовідносин сторін не застосовуються положення статті 98 Цивільного кодексу України, оскільки зазначена норма визначає повноваження загальних зборів учасників товариства у відносинах щодо відчуження майна, тоді як в даному випадку мова йде про передачу майна в заставу, а не його відчуження, так як мета застави - не передача права власності на предмет застави за гроші, а стимулювання боржника до виконання обов`язків за основним договором. Застава має на меті саме забезпечення виконання основного зобов`язання та самостійно існувати не може, договір застави укладається виключно в забезпечення виконання зобов`язання за основним зобов`язанням, в даному випадку в забезпечення зобов`язань кредитного договору, і не є безумовним відчуженням власником свого майна на користь заставодержателя.

Правові наслідки у вигляді набуття заставодержателем права звернення стягнення на предмет застави та подальшої його реалізації настають лише у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою.

Так, будь - яке невиконання особою зобов`язання може мати наслідком звернення стягнення на її майно (у виконавчому провадженні, у процедурі банкрутства тощо). Наприклад, внаслідок неналежного виконання зобов`язання за договором поставки у товариства може виникнути заборгованість, яка згодом може бути погашена за рахунок майна цього товариства. Проте це не означає, що така гіпотетична можливість звернення стягнення зумовлює необхідність отримання згоди/рішення загальних зборів на укладення будь - яких господарських договорів, що зробило б неможливим нормальний господарський обіг.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постановах від 21.02.2018 у справі № 910/18506/16, від 14.09.2018 у справі № 922/3775/17.

Місцевий господарський суд правомірно відхилив посилання позивача на позицію викладену в Постанові Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 910/14130/17, оскільки в зазначеній справі між сторонами склались інші правовідносини ніж у даній справі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відхилення доводів позивача стосовно обов`язковості прийняття рішення загальними зборами на укладання спірного договору.

Відповідно до п. 8.3. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал», в редакції затвердженій загальними зборами учасників 30.11.2016, директор має повноваження: представляти інтереси товариства в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності, у відносинах з юридичними і фізичними особами України та інших держав щодо питань діяльності товариства в межах своєї компетенції; розпоряджатися майном і грошовими коштами товариства (в тому числі шляхом укладання договору дарування) у межах, встановлених законодавством України, статутом та внутрішніми документами товариства, самостійно вчиняє правочини з правом одноособового їх підпису, у тому числі дарування, зовнішньоекономічні, кредитні, правочини, які направлені на відчуження основних фондів, корпоративних прав, нерухомості та транспортних засобів, передачу майна товариства у заставу та інші правочини.

Таким чином, при укладанні спірного договору директор позивача був наділений необхідним обсягом цивільної дієздатності та мав повноваження на укладання спірного договору. Також позивач, як вбачається із умов договору надав відповідачу гарантії щодо наявності у нього відповідних прав.

Згідно із статтею 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що норми статті 241 Цивільного кодексу України до правовідносин сторін не застосовуються, оскільки в даному випадку при укладанні спірного договору, була відсутня обов`язковість прийняття рішення загальними зборами на укладання спірного договору, а директор позивача був наділений необхідним обсягом цивільної дієздатності та мав повноваження на укладання спірного договору, відповідно до статуту позивача.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, місцевий господарський суд правильно зазначив, що, оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду, не порушено відповідачем, то позовні вимоги про визнання договору застави майна №DNHSLN103662/DZ від 15.12.2016 недійсним не підлягають задоволенню.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі № 910/11498/18 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі № 910/11498/18 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі № 910/11498/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі №910/11498/18 залишити без змін.

Матеріали справи №910/11498/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено:18.06.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б.Михальська