ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"19" червня 2019 р. Справа № 903/317/19

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Сердюкової Аліни Олегівни

та за присутності представників сторін:

від позивача: Бондаренко В.Г.-адвокат (договір про надання правової допомоги б/н від 04.03.2019р. з додатковою угодою №2 від 08.04.2019р., ордер серії ВЛ №000,059154 від 25.04.2016р., Свідоцтво серії ВЛ №834 від 25.04.2016р.)

від відповідача: Куптій Г.А.- начальник юридичного відділу виконавчого комітету Ковельської міської ради (довіреність №3 від 02.01.2019р.)

від третьої особи: Канарський Е.В.- голова (паспорт НОМЕР_1 від 12.03.2013р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні господарського суду Волинської області в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Ковельагроспецпостач", с. Вербка Ковельського району

до відповідача: Ковельської міської ради, м. Ковель

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Фермерське господарство "Карола", с. Облапи Ковельського району

про визнання протиправним та скасування рішення

Встановив: 26 квітня 2019 року Товариство з додатковою відповідальністю "Ковельагроспецпостач" звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом від 25.04.2019р. про визнання протиправним та скасування рішення Ковельської міської ради від 27.12.2018р. №46/16 "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки по вул. Володимира Кияна, 20" щодо надання дозволу Фермерському господарству "Карола" на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, орієнтовною площею 1108 кв.м. по вул. Володимира Кияна, 20, що знаходиться у володінні та користуванні Товариства з додатковою відповідальністю "Ковельагроспецпостач" (кадастровий номер :04:002:1266) на право проходу, проїзду на транспортному засобі до земельної ділянки Фермерського господарства "Карола".

В обґрунтування позовних вимог позивач засвідчує, що прийняте 27.12.2018р. №46/16 рішення Ковельської міської ради "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки по вул. Володимира Кияна, 20" порушує права та охоронювані законом інтереси ТДВ "Ковельагроспецпостач", факт його прийняття суперечить нормам чинного законодавства, дане рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

В правове обґрунтування позовних вимог позивач посилався на положення ст. 19 Конституції України, ст.ст. 401, 402, 403, 654 Цивільного кодексу України, ст.ст. 98, 100, 101 Земельного кодексу України, ст. 27 Закону України "Про оренду землі", ст. 20 Господарського кодексу України.

Ухвалою суду від 02.05.2019р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 30.05.2019р.; залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Фермерське господарство "Карола".

21.05.2019р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 20.05.2019р. №47 з обгрунтовуючими відзив документами та поштовими квитанціями в підтвердження надіслання вказаного відзиву на адресу позивача та третьої особи, в якому відповідач позовні вимоги заперечив.

24.05.2019р. від третьої особи на адресу суду надійшло клопотання від 22.05.2019р. про закриття провадження у даній справі на підставі п.1 ч. 1 ст. 231 ГПК України з огляду на ту обставину, що дана справа, на переконання третьої особи, не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а даний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

29.05.2019р. на адресу суду від ОСОБА_1 -адвоката ТзДВ "Ковельагроспецпостач" (договір про надання правової допомоги б/н від 04.03.2019р. з додатковою угодою №2 від 08.04.2019р., ордер серії ВЛ №000,059154 від 25.04.2016р., Свідоцтво серії ВЛ №834 від 25.04.2016р.) надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю з`явитися в судове засідання через зайнятість в іншому судовому процесі.

В судовому засіданні 30.05.2019р. за участю представників відповідача та третьої особи судом було постановлено протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи в підготовчому судовому засіданні на 19.06.2019р.

Ухвалою суду від 30.05.2019р. було повідомлено Товариство з додатковою відповідальністю "Ковельагроспецпостач" про відкладення розгляду справи в підготовчому судовому засіданні на 19.06.2019р.

В судовому засіданні 19.06.2019р. представник позивача надав суду відповідь на відзив від 19.06.2019р. з обгрунтовуючими відповідь документами та доказами в підтвердження надіслання цієї відповіді на адреси відповідача та третьої особи, в якій позовні вимоги підтримав та просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 10 000грн. судових витрат, понесених останнім у зв`язку з оплатою висновку експерта та 5 400,00грн. витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги.

Дана відповідь була прийнята судом та долучена до матеріалів справи.

Присутній в судовому засіданні 19.06.2019р. представник третьої особи клопотання про закриття провадження у даній справі підтримав та просив суд задовольнити останнє з підстав, викладених у вказаному клопотанні.

Представник відповідача підтримав подане третьої особою клопотання про закриття провадження у даній справі на підставі п.1 ч. 1 ст. 231 ГПК України та просив суд задовольнити останнє з підстав, викладених у вказаному клопотанні.

Представник позивача стосовно задоволення клопотання третьої особи про закриття провадження у даній справі на підставі п.1 ч. 1 ст. 231 ГПК України заперечив з підстав необгрунтованості останнього та з мотивів, викладених ним у позовній заяві.

Розглянувши в судовому засіданні матеріали справи, а також клопотання третьої особи про закриття провадження у справі, суд прийшов до висновку про наступне:

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частинами 1,2 ст.16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач, відповідно до ч.2 ст.20 Господарського кодексу України, має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002р. визначено, що ч.2 ст. 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб`єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України.

Таким чином, сторона при зверненні з позовом до господарського суду повинна довести, що її суб`єктивне право порушено, не визнано чи оспорюється, а об`єктом захисту є її охоронюваний законом інтерес.

Згідно з ч. ч. 3,4 ст.22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції. Місцеві адміністративні суди розглядають справи адміністративної юрисдикції (адміністративні справи).

Юрисдикція це компетенція судових органів із розгляду, зокрема, господарських чи адміністративних справ.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір господарським, слід виходити з визначень, наведених у ст.3 Господарського кодексу України, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до п. п. 6, 10, 15 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Згідно з ч.1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб`єкт владних повноважень, згідно з п.7 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України, це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просить про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Із наведених норм права вбачається, що до адміністративної юрисдикції належить справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує її права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, під час визначення предметної юрисдикції суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Предметом позовних вимог у даній справі є вимога позивача про визнання протиправним та скасування рішення Ковельської міської ради від 27.12.2018р. №46/16 "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки по вул. Володимира Кияна, 20" щодо надання дозволу Фермерському господарству "Карола" на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, орієнтовною площею 1108 кв.м. по вул. Володимира Кияна, 20, що знаходиться у володінні та користуванні Товариства з додатковою відповідальністю "Ковельагроспецпостач" (кадастровий номер :04:002:1266) на право проходу, проїзду на транспортному засобі до земельної ділянки Фермерського господарства "Карола".

В обґрунтування позовних вимог позивач засвідчує, що прийняте 27.12.2018р. №46/16 рішення Ковельської міської ради "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки по вул. Володимира Кияна, 20" порушує права та охоронювані законом інтереси ТДВ "Ковельагроспецпостач", факт його прийняття суперечить нормам чинного законодавства, дане рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

Судом констатується, що правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 ст.12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою.

Водночас, положеннями статей 10, 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами; сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з ч.1 та пунктом "а" ч.2 ст.83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Статтею 79-1 Земельного кодексу України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Частиною першою статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За правилами частини першої статті 123 ЗК України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки. При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених статтею 122 цього Кодексу.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (частина друга статті 123 ЗК України).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (частина третя статті 123 ЗК України).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186 цього Кодексу.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина чотирнадцята статті 123 ЗК України).

Так, Фермерське господарство "Карола" у своєму зверненні до Ковельської міської ради просило надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту орієнтовною площею 1108 кв.м. по вул. Володимира Кияна, 20, на земельній ділянці комунальної власності площею 9580 кв.м. (кадастровий номер :04:002:1266) на право проходу, проїзду на транспортному засобі до земельної ділянки ФГ "Карола".

Згідно ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Статтею 99 ЗК України визначено, що власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, зокрема, право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

Згідно ст. 25 ЗУ "Про землеустрій" документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Видами документації із землеустрою: є, зокрема, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту. Види документації із землеустрою та їх склад встановлюються виключно цим Законом.

У відповідності до ст. 55-1 ЗУ "Про землеустрій" встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, включає: пояснювальну записку; технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації; кадастровий план земельної ділянки із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту; матеріали польових геодезичних робіт; копії документів, що є підставою для виникнення прав суборенди, сервітуту.

Таким чином, якщо сервітут стосується частини земельної ділянки, то необхідним є складання відповідної технічної документації із землеустрою (ст. 55-1 Закону України "Про землеустрій").

Отже, вказаними нормами встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у користування та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в статті 123 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою не означає позитивного рішення про надання її у користування, а також щодо встановлення її меж.

Конституційний Суд України у рішенні від 01.04.2010 № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що:

Положення пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 ЗК України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень;

Положення пункту 1 частини першої статті 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на "спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності" слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно зі статтею 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто, рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Якщо ж особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою, за результатами розгляду яких ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

За таких обставин суд вважає, що приймаючи оскаржуване позивачем рішення від 27.12.2018р. №46/16 "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки по вул. Володимира Кияна, 20", Ковельська міська рада здійснювала владні управлінські функції, оскільки в цих правовідносинах відповідачем було реалізовано його контрольні функції в сфері управління, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Zand v. Austria" (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року), висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з […] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів […]".

Завданням адміністративного судочинства, у відповідності до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність органів органів державної влади, місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів, зокрема, юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч.2 ст. 55 Конституції України та ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскільки, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з покладенням на суб`єкта владних повноважень обов`язку доказувати правомірність своїх дій чи рішень, що значно звужує принцип змагальності порівняно з господарським процесом, тому господарський суд не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні п.1 ст. 6 Конвенції, до якого звернувся позивач з даним позовом за захистом свого порушеного права.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи предмет заявлених позовних вимог, суб`єктний склад сторін судового процесу, з огляду на предметну та суб`єктну юрисдикцію, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Ковельської міської ради від 27.12.2018р. №46/16 "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки по вул. Володимира Кияна, 20" відносяться до юрисдикції адміністративного судочинства та не підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства.

При цьому, суд враховує, що вказана правова позиція щодо юрисдикції даної категорії спорів відображена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08.05.2018р. у справі №813/1946/16 і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018р. у справі №536/233/16-ц та від 27.03.2019р. у справі №350/1268/15-а.

Водночас, суд засвідчує, що позивач звертаючись до господарського суду з відповідним позовом посилається на обставини, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №803/413/18.

Однак, на переконання суду правовідносини, які були предметом розгляду справи №803/413/18 не є тотожними правовідносинам, які склались між сторонами у справі №903/317/19.

Так, відмовляючи у відкритті провадження у справі №803/413/18, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд та Верховний Суд, дійшов висновку про те, що цю справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки у спірних правовідносинах Міськрада - владних управлінських функцій не здійснювала і суб`єктом владних повноважень у цих відносинах не була, а є лише рівноправним учасником земельних відносин і власником землі.

Однак, у даній справі (№903/317/19) відповідач приймаючи оскаржуване рішення реалізував свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

З врахуванням положень ст. 303-304 ГПК України, ст. 13, 36 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", а також правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 13.02.2019р. у справі 130/1001/17 щодо ієрархії висновків колегії, палати, об`єднаної палати касаційного суду у складі Верховного Суду та Великої палати Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої палати Верховного Суду Великої палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів касаційного суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №755/10947/17 зазначено про те, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Відтак, постанова Великої палати Верховного Суду від 27.03.2019р. у справі №350/1268/15-а, на яку покликається господарський суд у даній ухвалі, стосується спору, який є тотожним спору у даній справі. В той же час, постанова Верховного Суду на яку покликається позивач в своїй позовній заяві, опосередковано стосуються правовідносин, які підлягають вирішенню у даній справі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Частиною 2 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Суд роз`яснює позивачу, що розгляд зазначених позовних вимог відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ч.1,2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду; закриття провадження у справі.

Частиною 4 ст. 231 ГПК України встановлено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги прийняття господарським судом за наслідками розгляду в судовому засіданні даної справи ухвали про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, у господарського суду виникають обставини для прийняття відповідної ухвали про повернення Товариству з додатковою відповідальністю "Ковельагроспецпостач" з Державного бюджету України сплаченої суми судового збору у розмірі 1 921,00 грн., сплаченого на підставі банківських квитанцій №0.0..1 від 25.04.2019р. на суму 1 152,60грн. та №0.0..1 від 25.04.2019р. на суму 768,40грн.

Керуючись ст. 7 Закону України "Про судовий збір", п. 1 ч. 1 ст. 231 , ст. ст. 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження у справі.

2. Роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

3. Повернути Товариству з додатковою відповідальністю "Ковельагроспецпостач" (Волинська область, Ковельський район, село Вербка, вулиця Ватутіна, 20в, ) оригінали банківських квитанцій №0.0..1 від 25.04.2019р. на суму 1 152,60грн. та №0.0..1 від 25.04.2019р. на суму 768,40грн., долучивши до матеріалів справи копії визначених платіжних документів.

4. Управлінню державної казначейської служби України у місті Луцьку Волинської області (43021, м. Луцьк, вул. Стрілецька, 4а, ) повернути Товариству з додатковою відповідальністю "Ковельагроспецпостач" (Волинська область, Ковельський район, село Вербка, вулиця Ватутіна, 20в, ) з Державного бюджету України судовий збір в загальному розмірі 1 921, 00 грн., сплачений при поданні позовної заяви до Господарського суду Волинської області згідно банківських квитанцій №0.0..1 від 25.04.2019р. та №0.0..1 від 25.04.2019р.

5. Підставою для повернення судового збору є дана ухвала, підписана суддею та засвідчена гербовою печаткою Господарського суду Волинської області.

Відповідно до ч.1 ст.235 Господарського процесуального кодексу України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення.

Відповідно до ст. ст. 231, 255 ГПК України ухвала про закриття провадження у справі, підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвала підписана 20.06.2019р.

Суддя В. А. Войціховський