РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

24.06.2019Справа № 904/56/19

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Князькова В. В., розглянувши у письмовому провадженні справу

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України, м. Київ

до відповідача: Міністерства оборони України, м. Київ

про стягнення 21 818,78 грн, -

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) про стягнення 21 818,78 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань з відшкодування шкоди завданої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.01.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

26.02.2019 Господарським судом Дніпропетровської області постановлено ухвалу про передачу справи № 904/56/19 за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва. Вказана ухвала суду мотивована тим, що у зв`язку із заміною неналежного відповідача Військової частини НОМЕР_1 на належного відповідача Міністерство оборони України, справа стала підсудною Господарському суду міста Києва.

12.03.2019 матеріали справи № 904/56/19 отримано Господарським судом міста Києва.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 12.03.2019 справу передано для розгляду судді Князькову В. В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 справу прийнято до провадження новим складом суду, вирішено розгляд справи здійснювати здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу для подання відповіді на відзив.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 927 ухвалу суду від 18.03.2019 отримано відповідачем 16.05.2019.

Однак, у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, відповідач не подав до суду відзив на позов, тобто не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим статтею 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що Міністерство оборони України не скористалось наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступні фактичні обставини справи.
19.08.2016 у місті Костянтинівка Донецької області відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «КРАЗ-6446», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , з напівпричепом «ВРАЗ-НПВ 6009», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_1 , та транспортного засобу «CITROEN C-Elysee», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30.08.2016 у справі № 233/4222/16-п водія ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № 9705671) (далі Поліс), а саме транспортного засобу «CITROEN C-Elysee», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, 100 000 грн. та розміром франшизи 0 грн. Поліс діяв станом на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди 19.08.2016.

Договір добровільного майнового страхування щодо транспортного засобу «CITROEN C-Elysee», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , не укладався.

Також з витягу з централізованої бази даних МТСБУ вбачається, що на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди 19.08.2016 був відсутній договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс) щодо транспортного засобу «КРАЗ-6446», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 .

30.09.2019 Моторним (транспортним) страховим бюро України зареєстровано за вх. № 30602 повідомлення водія ОСОБА_2 від 15.09.2016 про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 19.08.2016.

03.11.2019 позивачем отримано та зареєстровано за вх. № 34583 заяву ОСОБА_2 про виплату відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Матеріали справи містять копію висновку товарознавчого дослідження спеціаліста № 243/16-10 від 12.10.2016, складеного фізичною особою-підприємцем Чистяковим А. В. (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 16833/14 від 19.08.2014) на замовлення Моторного (транспортного) страхового бюро України, згідно з яким вартість майнової шкоди, заподіяної власнику автомобіля «CITROEN C-Elysee», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , становить 21 138,78 грн (в т. ч. запчастини з ПДВ) або 19 815,14 грн (в т. ч. запчастини без ПДВ).

Відповідно до акту № 243 виконаних робіт, платіжного доручення № 243рв від 01.12.2016 позивачем оплачено вартість послуг аварійного комісара в сумі 680,00 грн.

Наказом Моторного (транспортного) страхового бюро України № 9532 від 02.12.2016 призначено до виплати ОСОБА_2 19 815,14 грн за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (номер справи № 36062).

Наказом Моторного (транспортного) страхового бюро України № 2245 від 16.03.2017 призначено до виплати ОСОБА_2 1 323,64 грн (ПДВ) за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (номер справи № 36062).

Згідно з платіжними дорученням № 9532рв від 05.12.2016 на суму 19 815,14 грн та № 2245рв від 21.03.2017 на суму 1 позивачем було сплачено на користь ОСОБА_2 відшкодування на загальну суму 21 138,78 грн.

Претензією вих. 1001/МТСБУ від 08.10.2018 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з вимогою про здійснення відшкодування шкоди в розмірі 21 818,78 грн (21 138,78 грн + 680,00 грн).

Відповідно до довідки від 30.01.2019 № 164, виданої командиром військової частини НОМЕР_1 , Військова частина НОМЕР_1 не зареєстрована як суб`єкт господарської діяльності в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України № 749 від 03.05.2000 «Про затвердження Порядку реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах України», відповідно до статті 4 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України».

Спір у справі виник у зв`язку з наявністю, як вказує позивач, правових підстав для покладення на Міністерство оборони України відповідальності за майнову шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 21 818,78 грн.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтується позовна заява, господарський суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, вирішуючи спір, пов`язаний з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини.

Факт вини водія ОСОБА_1 підтверджується постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30.08.2016 у справі № 233/4222/16-п.

При цьому, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особамии, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Матеріали справи свідчать, що станом на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди 19.08.2016 транспортний засіб «КРАЗ-6446», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , експлуатувався без укладення договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно з підпунктом 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Отже, законом встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної незабезпеченому транспортному засобу.

Позивач в обґрунтування підстав заявлення позовних вимог до Міністерства оборони України, посилається на норму частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 1172 Цивільного кодексу України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових (службових) відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, перебуває з організацією в трудових відносинах і шкода заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі №6-229цс14 та від 21.09.2016 у справі №6-933цс16.

Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (ПП НОМЕР_6 ) ОСОБА_3 від 18.04.2016 № 88 (а. с. 26) підтверджується, що солдата ОСОБА_1 , якого визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди 19.08.2016, призначено наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 12.04.2016 № 60-рс на посаду водія слюсаря ремонтного взводу та зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення з 18.04.2016.

Одночасно з цим, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі також - ЗСУ).

Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Як вбачається з поданих позивачем документів та відповідно до пояснень Військової частини НОМЕР_1 , транспортний засіб «КРАЗ-6446», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , з напівпричепом «ВРАЗ-НПВ 6009», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , був закріплений за Військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління.

З відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 18.06.2019 вбачається, що Військова частина НОМЕР_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_7 ) є юридичною особою, зареєстрованою в організаційно-правовій формі державна організація (установа, заклад); орган управління Міністерство оборони України; вид діяльності за КВЕД: 84.22. діяльність у сфері оборони; дата державної реєстрації юридичної особи 09.02.2004.

Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно з ч. 1 ст. 89 Цивільного кодексу України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Порядок здійснення державної реєстрації юридичної особи визначається Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Одночасно з цим, статтею 4 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» від 21.09.1999 № 1076-ХІV встановлено, що порядок реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах України визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.2000 № 749 затверджено Порядок реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах (надалі - Порядок № 749), який визначає механізм реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах, а також виключення з відповідного реєстру таких військових частин у разі припинення ними в установленому порядку господарської діяльності.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 749 реєстрації підлягають військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил, які здійснюють господарську діяльність з метою одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності, шляхом включення до реєстру військових частин як суб`єктів господарської діяльності.

Пунктом 4 Порядку № 749 передбачено, що рішення про включення військової частини до реєстру або про відмову у реєстрації приймається на підставі подання про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах за зразком згідно з додатком 1, до якого додаються: реєстраційна картка військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах за зразком згідно з додатком 2; довідка про включення військової частини до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Згідно з довідкою від 30.01.2019 № 164, виданої командиром військової частини НОМЕР_1 , Військова частина НОМЕР_1 не зареєстрована як суб`єкт господарської діяльності в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України № 749 від 03.05.2000 «Про затвердження Порядку реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах України», відповідно до статті 4 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України».

З приводу вказаної довідки, долученої до матеріалів справи, господарський суд зауважує, що загальні норми статей 1187-1188 Цивільного кодексу України поширюються на будь-яку юридичну особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, у тому числі і на військові частини, які є юридичними особами, незалежно від реєстрації остатніх як суб`єктів господарської діяльності в спеціальному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 749 від 03.05.2000.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України.
Такі висновки суду підтверджуються правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладені в пунктах 30-41 постанови від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (номер провадження 14-81цс18).

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, раніше викладеного у постанові від 21.10.2014 у справі № 3-86гс14, щодо застосування статті 1187 Цивільного кодексу України у вигляді покладення майнової відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, на Міністерство оборони України (п. п. 47-50 постанови від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (номер провадження 14-81цс18).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 2 статті 48 Господарського процесуального кодексу України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Судом прийнято до уваги, що позивач звернувся з даним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , однак під час розгляду справи відповідача було замінено за клопотанням позивача на іншого Міністерство оборони України, про що Господарським судом Дніпропетровської області постановлено ухвалу від 26.02.2019.

Водночас, матеріалами справи не підтверджується, що водій, якого було визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, перебував у безпосередніх трудових (службових) відносинах з Міністерством оборони України.

Також суду не було надано доказів, які б підтверджували, що в розумінні ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України транспортний засіб «КРАЗ-6446», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , з напівпричепом «ВРАЗ-НПВ 6009», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , перебував у володінні Міністерства оборони України та не спростовано, що володільцем вказаного джерела підвищеної небезпеки є інша юридична особа - військова частина, за якою майно закріплено на праві оперативного управління.

У даному випадку господарський суд зазначає, що саме позивачу належить право самостійно визначати межі позовних вимог та суб`єктний склад відповідачів у справі, що узгоджується з принципом диспозитивності господарського судочинства, який закріплений у статті 14 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, розглядаючи дану справу по суті, Господарський суд міста Києва позбавлений можливості самостійно залучити до участі у справі іншого відповідача, оскільки таке право не перебуває у межах дискреційних повноважень суду першої інстанції.

Частиною 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

При цьому, згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

За висновками суду, вимоги позивача до Міністерства оборони України про стягнення 21 818,78 грн не узгоджується з нормами чинного законодавства, які визначають порядок відшкодування військовими частинами Збройних Сил України шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (статті 1187-1188 Цивільного кодексу України, статті 1-3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України») та не відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду що викладені в пунктах 30-41 постанови від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц.

Ураховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до Міністерства оборони України про стягнення 21 818,78 грн є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про відмову в позові, судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 1 762,00 грн. покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України до Міністерства оборони України про стягнення 21 818,78 грн відмовити.

2. Залишити за позивачем судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви, в сумі 1 762,00 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 24.06.2019.

Суддя В. В. Князьков