СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2019 р. Справа № 913/643/18

Cхідний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого (доповідача): судді: при секретарі судового засідання: за участю представників сторін: від позивача: від відповідача:Стойка О.В. Барбашова С.В., Пушай В.І. Склярук С.І. Єфременко О.О. за довіреністю (адвокат) Не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ

на рішення господарського суду Луганської області
від20.03.2019р.
у справі № 913/643/18 (суддя Корнієнко В.В.)
за позовом: до відповідачів: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України м.Київ Комунального підприємства Первомайськтеплокомуненерго Первомайської міської ради м.Золоте, Луганська область
проСтягнення 5 332 877, 98 грн.
В С Т А Н ОВ И В:

У грудні 2018 року до господарського суду звернулось Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ (далі Позивач) із позовом до Комунального підприємства "Первомайськтеплокомуненерго" Первомайської міської ради, м. Золоте, Луганська область (далі Відповідач) про стягнення 3 981 854,40 грн. боргу за природний газ, 416 084,73 грн. пені, 211 862,74 грн. - 3% річних та 723 076,11 грн. інфляційних нарахувань за Договором купівлі-продажу природного газу від 04.10.2016 № 1679/1617-ТЕ-20.

Рішенням господарського суду Луганської області від 20.03.2018 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача суму боргу у розмірі 3.981.854,40 грн., 211862,74 грн. - 3% річних, 723076,11 грн. - інфляційних втрат та 73753,70 грн. судового збору. В задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі стягнення пені в сумі 416084,73 грн. відмовлено.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить спірне рішення господарського суду скасувати в частині відмови у стягненні з Відповідача на користь Позивача пені в сумі 416 084,73 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що рішення судом першої інстанції винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без дослідження всіх істотних обставин справи.

Зокрема, заявник апеляційної скарги посилається на те, що він не є енергопостачальною компанією, а тому судом першої інстанції неправильно застосовано до нього норми Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси".

Позивач у судовому засіданні 19.06.2019р. підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду в оскаржуваній частині.

Представник Відповідача у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи. Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу він не скористався.

Колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника Відповідача, який не скористався своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:

- укладення між сторонами 04.10.2016 договору купівлі-продажу природного газу № 1679/1617-ТЕ-20 (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого Позивач зобов`язався передати у власність Відповідачу у 2016-2017 роках природний газ, а Відповідач - прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього Договору;

- порушення Відповідачем виконання грошового зобов`язання;

- підписання сторонами актів прийому-передачі природного газу протягом жовтня листопада 2016року на загальну суму 3 981 854,40 грн. (а.с. 27-28);

- факт несвоєчасного виконання Відповідачем зобов`язань з оплати поставленого природного газу у строк встановлений п. 6.1. Договору, що є підставою для нарахування на підставі ст. 625 ЦК України та стягнення з Відповідача 3% річних в розмірі 211862,74 грн. - 3% річних, 723076,11 грн. - інфляційних втрат.

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилався на те, що на виконання умов Договору ним було передано у власність Відповідача природний газ на загальну суму 3 981 854,40 грн., що підтверджується підписаними між сторонами актами приймання-передачі природного газу: від 31.10.2016 на суму 1 335 152,46 грн., від 30.11.2016 на суму 2 646 701,94 грн., Відповідачем умови Договору щодо оплати вартості поставленого протягом жовтня - листопада 2016 року природного газу виконувались неналежним чином, у зв`язку з чим, станом на час подання позову, за останнім утворилась заборгованість за зобов`язаннями жовтня листопада 2016року на загальну суму 3 981 854,40 грн., з вимогою про стягнення якої звернувся Позивач.

Також, через неналежне виконання Відповідачем свого зобов`язання по оплаті поставленого природного газу Позивачем були нараховані на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних в сумі 211862,74 грн., інфляційні втрати у розмірі 723076,11 грн. та пеня в сумі 416084,73 грн.

Відповідач заперечував проти позовних вимог в частині стягнення пені, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що він є виконавцем (виробником) житлово-комунальних послуг, діяльність та потужність якого спрямовані на надання/вироблення відповідних послуг, у т.ч. постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, на території проведення антитерористичної операції, тому на нього розповсюджується дія ч. 2 ст. 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси", якою встановлено мораторій на час, визначений у ст. 1 цього Закону на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції. Щодо стягнення суми основного боргу, 3 % річних та інфляційних втрат, Відповідач свою позицію не висловлював.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з мотивів доведеності факту прострочення виконання зобов`язання з оплати вартості поставленого газу протягом заявленого Позивачем періоду, що є підставою для стягнення суми основного боргу у розмірі 3 981 854,40грн. та нарахування на суму боргу 3 % річних у розмірі 211 862,74 грн. та 723 076,11 грн. - інфляційних втрат. При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, судом першої інстанції зроблено висновок про розповсюдження на Відповідача дії ч. 2 ст. 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/ виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" №85-VІІІ від 13.01.2015, яка встановлює мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення АТО.

Відмова у задоволенні вимог про стягнення пені в сумі 416 084,73 грн. стала підставою для звернення Позивача з апеляційною скаргою, яку заявник апеляційної скарги обґрунтовує заперечуванням свого статусу у якості енергопостачальної компанії, а тому судом першої інстанції невірно застосовано до спірних правовідносин норми Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" (далі - Закон №85-VІІІ від 13.01.2015).

В іншій частині рішення господарського суду не оскаржується.

Колегія суддів погоджується зі спірними висновками господарського суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" встановлено, що до завершення антитерористичної операції встановлено мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/ виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 22.12.2018 підтверджується, що основним видом діяльності Відповідача є, зокрема, постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

Відповідно до п. 2.1 Статуту КП "Первомайськтеплокомуненерго", основною метою та видами діяльності підприємства є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, надання послуг з централізованого опалення споживачам.

При цьому, Відповідач здійснює свою господарську діяльність у м. Золоте Луганської області, яке входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р.

Відповідно до п. 1.2 Договору, газ, що продається за цим договором, використовується Відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Таким чином, Відповідач споживав природний газ як виконавець/виробник житлово-комунальних послуг.

Відповідно до Наказу Антитерористичного центру при Службі безпеки України №33/6/а від 07.10.2014 "Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення" територія Луганської області (включаючи м. Золоте - місцезнаходження підприємства Відповідача) віднесена до районів проведення антитерористичної операції. Отже, у спірний період Відповідач надавав житлово-комунальні послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Оскільки газ, що поставлявся Позивачем Відповідачеві є енергетичним ресурсом за тлумаченням визначення, приведеного в п. 1.5. ст. 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", а Відповідач надає житлово-комунальні послуги в районі проведення АТО (є виробником цих послуг у розумінні ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги") саме завдяки використанню природного газу, висновок про відсутність підстав до нарахування і стягнення пені за період січня - грудня 2015 року є правомірним.

Відповідно до п.6 Статуту ПАТ "НАК "Нафтогаз України", затвердженого постановою КМУ від 25.05.1998 № 747 (в редакції постанови КМУ від 02.10.2013. №724), предметом діяльності Компанії є, зокрема: видобування нафти і природного газу; постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом; постачання природного газу за регульованим тарифом; постачання нафти, скрапленого газу та газового конденсату; організація виробництва та постачання теплової енергії.

Відповідно до п. 2 ст. 1 Постанови КМУ від 25.07.2012 № 705 "Про визначення гарантованих постачальників природного газу", ПАТ "НАК "Нафтогаз України" є гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн.куб.м та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії. Враховуючи те, що природний газ є енергетичним ресурсом, а гарантованим постачальником цього ресурсу є підприємство Позивача, що підтверджується матеріалами справи, то підприємство Позивача є постачальником енергоресурсу.

Відтак, з урахуванням того, що Відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг, діяльність та потужності якого спрямовані на надання/вироблення відповідних послуг на території проведення антитерористичної операції, приймаючи до уваги, що ПАТ "НАК "Нафтогаз України" є постачальником енергоресурсу, положення ч. 2 ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 розповсюджують свою дію на правовідносини сторін, які виникли внаслідок невиконання Відповідачем умов Договору купівлі-продажу природного газу № 2361/15-ТЕ-20 від 26.12.2014.

Посилаючись в апеляційній скарзі на невірне застосування місцевим судом норм Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 внаслідок безпідставного наділення Позивача статусом "енергопостачальної компанії", скаржник на власний розсуд тлумачить та визначає коло господарюючих суб`єктів, на яких розповсюджується дія ст. 2 цього Закону через визначення терміну "енергопостачальна компанія" в розумінні визначень, наведених в Законі України "Про електроенергетику" та ст. 275 Господарського кодексу України.

Колегія суддів звертає увагу Позивача, що Закон України "Про електроенергетику" взагалі не підлягає застосуванню до розглядуваних спірних правовідносин, пов`язаних з поставкою природного газу, а ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 як спеціальна норма стосовно встановленого мораторію, містить в собі автономну категорію "енергопостачальна компанія" по відношенню до загальної ст. 275 Господарського кодексу України.

Так, віднесення суб`єкта до "енергопостачальної компанії" в розумінні ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015, для цілей визначення можливості застосування мораторію, обумовлено виключно ознаками, наведеними в цій статті та не залежить від необхідної відповідності такого визначення "енергопостачальника", наведеного в ст. 275 Господарського кодексу України.

Такими спеціальними нормативними ознаками енергопостачальної компанії, визначеними у ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015, є:

- здійснення поставок енергоресурсів;

- споживання цих енергоресурсів виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг;

- надання виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, обумовлених споживанням енергоресурсів, цих послуг в районі проведення антитерористичної операції.

Судова колегія вважає, що наведене тлумачення змісту ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 є таким, що відповідає меті її запровадження, враховуючи, що встановлений законодавцем мораторій на вимоги Позивача до Відповідача щодо спірної суми пені за своєю сутністю є компенсаційним засобом держави для виробників/виконавців житлово-комунальних послуг, так само як і ст. 8 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" запроваджено мораторій на вимоги щодо нарахування та стягнення пені зі споживачів за прострочення платежів за житлово-комунальні послуги (у тому числі з газопостачання).

Дійсно, тією мірою, якою виконавці/виробники житлово-комунальних послуг обмежені законодавчо у нарахуванні пені по відношенню до споживачів таких послуг, які знаходяться на території проведення антитерористичної операції, держава пропорційно та з урахуванням забезпечення суспільного інтересу відносно обставин, які в силу ст.ст. 2, 17 Конституції України відносяться до виключної сфери компетенції/відповідальності держави (проведення АТО), Позивач, який перебуває під державним управлінням, також обмежений в цьому праві відносно виробників/виконавців житлово-комунальних послуг на території проведення антитерористичної операції (зокрема - Відповідача), що в повній мірі відповідає критеріям правомірного втручання в право мирного володіння у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заперечення Позивача відносно застосування приписів ст.714 Цивільного кодексу України в силу загального характеру по відношенню до ст.275 Господарського кодексу України колегією суддів також відхиляються, оскільки їх предмети регулювання відносно категорії "енергоресурси" взагалі не перетинаються - ст.275 Господарського кодексу України передбачає поставку енергії, а не енергоресурсів, отже і підстави для ототожнення означених понять відсутні.

У цьому зв`язку, міркування Позивача на користь своєї версії тлумачення змісту ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 відносно прикладів спалювання вугілля, мазуту, дров судом відхиляються як некоректні, оскільки хоча вказані види палива поряд з природним газом і охоплюються категорією "паливно-енергетичні ресурси" в розумінні абз.5 преамбули Закону України "Про енергозбереження", але на відміну від природного газу, як об`єкта за Договором на купівлю-продаж природного газу, не поставляються через певний спосіб доставки (приєднану мережу), передбачений для енергоресурсів ч.1 ст.714 Цивільного кодексу України.

Наявність двох інших критеріїв застосування ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 - статусу Відповідача як виконавця житлово-комунальних послуг (газопостачання віднесено до виду житлово-комунальних послуг на підставі п.1 ч.1 ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги") та надання послуг з газопостачання на території проведення антитерористичної операції (м. Золоте Луганська область) - місцевим судом було встановлено, а скаржником не спростовано.

Аналогійна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду у справі №913/66/18 від 18.01.19.

За вищенаведених обставин доводи апеляційної скарги щодо неправомірного застосування судом першої інстанції норм Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" до спірних взаємовідносин сторін спростовуються матеріалами справи.

Отже, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача пені в розмірі 416 084,73 грн. за зобов`язаннями жовтня листопада 2016 року за період 26.11.2016 по 26.06.2017р.

Доводи апеляційної скарги щодо недослідження судом всіх обставин справи, з`ясування яких передбачено ст. 233 Господарського кодексу України не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді першої інстанції, вони також спростовуються змістом рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про стягнення з Відповідача на користь Позивача суму основної заборгованості в розмірі 3 981 854,40грн., 3 % річних у розмірі 211 862,74 грн. та інфляційних втрат у розмірі 723 076,11 грн.

Будь-яких порушень норм матеріального або процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судовою колегією не встановлено.

Враховуючи наведене вище, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Луганської області від 20.03.2019 у справі № 913/643/18 ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на Позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Луганської області від 20.03.2019 у справі № 913/643/18 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 21.06.2019

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя С.В. Барбашова

Суддя В.І. Пушай