ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2019 р.            Справа№ 927/60/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Козир Т.П.

суддів:           Коробенка Г.П.

Іоннікової І.А.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОК-АГРО"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2019 (повний текст складено 26.03.2019)

у справі №927/60/19 (суддя Оленич Т.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АБМ-ТРЕЙД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОК-АГРО"

про стягнення 72330,32 грн.,

УСТАНОВИВ:

У січні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АБМ-ТРЕЙД" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОК-АГРО" (далі - відповідач) про стягнення 72330,32 грн., у тому числі: 48328,20грн. вартості неоплаченого товару, 12062,76 грн. пені, 9522,94 грн. 30% процентів річних та 2416,42 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач неналежним чином виконував умови договору поставки №51 від 13.03.2018 щодо повної і своєчасної оплати вартості поставленого товару.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 26 березня 2019 року позов задоволено.

З Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОК-АГРО" стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АБМ-ТРЕЙД" 48328,20 грн. боргу, 12062,76 грн. пені, 9522,94 грн. 30% річних, 2416,42 грн. інфляційних втрат коштів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "КРОК-АГРО" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи у зв'язку із чим не мав можливості подати відзив; сума основного боргу ним була сплачена у повному обсязі до прийняття рішення, що підтверджується платіжними дорученнями від 11.01.2019 та від 31.01.2019, і неповідомлення позивачем суду про сплату боргу спрямоване на подвійне стягнення боргу; розмір штрафних санкцій, які складають 50% від суми боргу, не відповідає принципам справедливості, тому просить зменшити розмір пені.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23 квітня 2019 року відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу – до 15 травня 2019 року, сторонам роз'яснено, що апеляційна скарга буде розглянута у письмовому провадженні, без виклику учасників справи.

Позивач 13 травня 2019 року направив відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що відповідач був повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції належним чином; нарахування пені, процентів річних та інфляційних втрат здійснено повністю у відповідності до умов договору поставки.

Частиною 2 ст. 270 ГПК України встановлено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Враховуючи, що апеляційне провадження у даній справі було відкрито 23 квітня 2019 року, апеляційна скарга має бути розглянута у строк по 22 червня 2019 року.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 13 березня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "АБМ-ТРЕЙД", як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "КРОК-АГРО", як покупцем, було укладено договір поставки №51 (далі – договір поставки), за умовами якого постачальник зобов’язався передавати у власність покупця товар згідно з накладними відповідно до заявок (замовлень) покупця, а покупець, в свою чергу, зобов’язався приймати та оплачувати товар на умовах даного договору.

Відповідно до п.1.2, 1.3, 1.4 договору поставки предметом договору є товар (партія товару), вказаний у накладних. Під партією товару сторони розуміють товар, зазначений в окремій видатковій накладній. Асортимент, кількість та ціна товару погоджується сторонами і вказується у видаткових накладних, які є невід’ємною частиною договору. Ціна договору складає сума цін усіх накладних, відповідно до яких здійснюється постачання товару протягом дії даного договору.

Згідно із п.2.1. договору поставки сторони погодили, що оформлення постачальником видаткової накладної на кожну окрему партію товару свідчить про те, що його кількість, асортимент та інші характеристики були погоджені сторонами.

За змістом п.2.4, 2.5 договору поставки товар вважається прийнятим за якістю та кількістю без зауважень і застережень з моменту підписання покупцем відповідних видаткових накладних. При перевезенні товару перевізником, який призначений постачальником, товар вважається прийнятим за якістю та кількістю з моменту підписання покупцем товарно-транспортної накладної або інших супровідних документів, які свідчитимуть про одержання товару від перевізника.

Відповідно до п.2.6 договору поставки обов’язок постачальника передати товар покупцеві вважається виконаним у момент видачі (оформлення) видаткової накладної та/або товарно-транспортної накладної.

Згідно із п.9.5 договору поставки договір вступає в силу від дати його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2018р., а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов’язань, що випливають з даного договору.

На виконання договору поставки позивачем за видатковими накладними №ЦБ665 від 29.03.2018, №ЦБ782 від 16.04.2018, №ЦБ1088 від 25.05.2018, №ЦБ1301 від 20.06.2018, №АБМ13 від 23.06.2018, №ЦБ1362 від 26.06.2018, №ЦБ1580 від 26.07.2018 передано відповідачу товар загальною вартістю 182388,30 грн.

Однак, за доводами позивача, відповідач здійснив оплату товару, отриманого по всіх вищезазначених видаткових накладних, частково, лише на суму 134060,10 грн., що підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача.

У зв'язку із викладеними обставинами позивач вказував, що станом на дату подання позовної заяви – 11.01.2019 заборгованість відповідача становила 48328,20 грн., яка не була сплачена у встановлений договором строк, тому звернувся до суду із даною позовною заявою та просив суд стягнути з відповідача 48328,20 грн. вартості неоплаченого товару, 12062,76грн. пені, 9522,94 грн. - 30% процентів річних та 2416,42 грн. інфляційних втрат.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо їх доведеності та обґрунтованості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

В якості однієї з підстав для скасування рішення суду відповідач посилається на те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи у зв'язку із чим не мав можливості подати відзив.

Перевіривши зазначені доводи відповідача, апеляційний господарський суд встановив, що вони не відповідають фактичним обставинам, оскільки ухвала Господарського суду Чернігівської області від 30 січня 2019 року про відкриття провадження у справі була в цей же день направлена на адресу держаної реєстрації відповідача – 16671, Чернігівська область, Ніжинський район, с.Галиця, вул.Франка, 25, та отримана відповідачем 06 лютого 2019 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення (а.с.94).

Щодо доводів відповідача про сплату ним суми основного боргу, з посиланням на додані до апеляційної скарги платіжні доручення №2731 від 11.01.2019 на суму 27240,00 грн. та №2745 від 31.01.2019 на суму 21088,20грн., то відповідач не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього, отже, вказаний випадок не можна визнати винятковим і вказані докази не приймаються судом апеляційної інстанції.

Проте, зазначене не перешкоджає надати докази сплати боргу у випадку порушення позивачем процедури примусового стягнення боргу.

По суті позовних вимог, Північний апеляційний господарський суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Права та обов'язки сторін у даній справі виникли на підставі договору поставки №51 від 13 березня 2018 року, який за своєю правовою природою є господарським договором поставки.

Договір укладений належним чином, підписаний повноважними особами, у встановленому порядку не визнаний недійсним, отже, був чинним і обов'язковим для сторін.

Предметом розгляду даної справи є матеріально-правова вимога про стягнення суми основного боргу за поставлений товар та застосування наслідків прострочення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором.

Статтею 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 664 ЦК України передбачено, що обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріалами справи, зокрема видатковими накладними, підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару на загальну суму 182388,30 грн. Відповідач у апеляційній скарзі не заперечує вказаний факт, отже, він є доведеним.

У відповідності до частин 1-3 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порядок здійснення розрахунків сторонами узгоджено у розділі 4 договору поставки та встановлено, що оплата за товар здійснюється на умовах відстрочення платежу. Перебіг терміну відстрочення починається з дня наступного за днем поставки і закінчується в крайній день цього терміну (п.4.1). За кожну окрему партію товару покупець зобов’язаний здійснити оплату протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту виконання обов’язку постачальника передати товар (п.2.6 договору) (п.4.2). Оплата за поставлений товар здійснюється в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника, який вказаний в цьому договорі або про який постачальник повідомить покупця додатково (у рахунку на оплату та/або окремим листом). При здійсненні оплати всупереч вказівкам постачальника щодо банківських реквізитів, зобов’язання покупця вважається не виконаним (п.4.3). Датою оплати за даним договором вважається дата надходження грошових коштів на рахунок постачальника (п.4.4).

З врахуванням наведених умов договору та положень ст.ст.253, 254 ЦК України, суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку, що товар, отриманий по видатковій накладній №ЦБ782 від 16.04.2018, повинен був бути оплачений до 30 квітня 2018 року включно; по видатковій накладній №ЦБ665 від 29.03.2018 - до 12 квітня 2018 року включно; по видатковій накладній №ЦБ1088 від 25.05.2018 – до 08 червня 2018 року включно; по видатковій накладній №ЦБ1301 від 20.06.2018 – до 04 липня 2018 року включно; по видатковій накладній №АБМ13 від 23.06.2018 – до 09 липня 2018 року включно, оскільки останній день строку припав на вихідний день; по видатковій накладній №ЦБ1362 від 26.06.2018 – до 10 липня 2018 року включно; по видатковій накладній №ЦБ1580 від 26.07.2018 – до 09 серпня 2018 року включно.

Проте, як вірно встановив суд першої інстанції, на дату подання позовної заяви відповідач отриманий товар оплатив частково, в сумі 134060,10 грн., отже ,заборгованість становила 48328,20 грн.

Оскільки відповідач не надав суду першої інстанції доказів сплати вказаної заборгованості на момент прийняття рішення, суд першої інстанції дійшов до юридично правильного висновку щодо задоволення позову в цій частині.

Щодо посилань відповідача на те, що неповідомлення позивачем суду про сплату боргу спрямоване на подвійне стягнення боргу, то відповідно до положень ст. 328 ГПК України відповідач не позбавлений права звернутись до суду із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню в цій частині у зв'язку із припиненням зобов'язання зі сплати основного боргу.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 2 ст. 218 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб’єкт господарювання за порушення господарського зобов’язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 6.2.1 договору поставки встановлено, що за не оплату та/або несвоєчасну оплату за даним договором, покупець сплачує постачальнику штрафну неустойку (пеню) в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період прострочення (за час користування чужими коштами).

Відповідно до п.6.7.2 договору поставки щодо строків нарахування санкцій сторони домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання припиняється через три роки від дня, коли зобов’язання мало бути виконано (п.6 ст.232 Господарського кодексу України).

З посиланням на вказані умови договору позивач просив суд стягнути з відповідача 12062,76 грн. пені, нарахованої за період з 01.05.2018 по 10.01.2019 по кожній накладній окремо. Перевіривши доданий до позовної заяви розрахунок пені, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що він є арифметично та методологічно вірним, а тому ці позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені, викладеного у апеляційній скарзі, то зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Відповідачем не надано доказів та не наведено переконливих доводів, які були б підставою для зменшення розміру пені.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У підпункті 6.2.2 договору поставки сторони домовились, що за не оплату та/або несвоєчасну оплату за даним договором покупець сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30% річних від простроченої суми за весь час прострочення (ст.625 Цивільного кодексу України).

Позивачем, на підставі наведеної умови договору, заявлено до стягнення 9522,94 грн. - 30% річних, нарахованих за період з 01.05.2018 по 10.01.2019 та 2416,42 грн. інфляційних втрат, обчислених за період з вересня по листопад 2018 року. Перевіривши доданий до позовної заяви розрахунок процентів річних та інфляційних втрат, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вони є арифметично та методологічно вірними, а тому ці позовні вимоги також підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані позивачем докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду Чернігівської області законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОК-АГРО" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 26 березня 2019 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду Чернігівської області.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.06.2019.

Головуючий суддя                                                            Т.П. Козир

Судді                                                                                Г.П. Коробенко

І.А. Іоннікова