ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2019 р.                      Справа №909/432/18

м.Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді                                                                      М.І. Хабіб,

суддів                                                                                                    О.І. Матущака,

О.Л. Мирутенка,

секретар судового засідання Карнидал Л.Ю.,

за участю представників сторін справи:

позивача – адвоката Чернявської В.М. (довіреність № 21/05-2 від 21.05.2019),

відповідача – не з’явився,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Лабораторія електромагнітних інновацій” від 29.03.2019 вих. №29/03-02

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 13.11.2018, повний текст рішення складено 23.11.2018,

у справі №909/432/18 (суддя Рочняк О.В.),

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Лабораторія електромагнітних інновацій”, м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково-дослідний інститут стандартизації, метрології та сертифікації”, с. Ковалівка Коломийського району Івано-Франківської області

про відшкодування завданих збитків в сумі 185 500 грн

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ТОВ "Лабораторія електромагнітних інновацій" (далі- ТОВ «Лемі») звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ТОВ "Науково-дослідний інститут стандартизації, метрології та сертифікації" про відшкодування 388 500 грн завданих збитків.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на виконання договору №010217 від 01.02.2017 відповідач виконав роботи з випробування готової продукції позивача, а позивач прийняв та оплатив їх вартість в сумі 2 331 000,00грн, у тому числі 388 500,00грн ПДВ. Позивач вказує, що в порушення вимог п.201.10 ст. 201 ПК України відповідач як продавець послуг не зареєстрував податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних, чим позбавив позивача права на податковий кредит. Стверджує, що невідшкодування ПДВ, сплаченого позивачем в ціні послуг, спричинило понесення позивачем збитків в сумі 388 500грн. Відповіді на претензії про відшкодування збитків відповідач не надав. Посилаючись на статті 216, 222, 224 ГК України, позивач просив стягнути з відповідача 388 500 грн завданих збитків.

23.08.2018 позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача 185 500,00 грн збитків. Заява обгрунтована недостатністю коштів на банківських рахунках відповідача, що в подальшому може ускладнити виконання судового рішення(а.с. 78).

Ухвалою від 16.10.2018 суд прийняв до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог та вказав, що така заява по своїй суті є заявою про зменшення позовних вимог, відтак розгляд справи по суті слід здійснювати з урахуванням вказаної заяви, згідно з якою ціна позову становить 185 500,00 грн. Названою ухвалою суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду на 13.11.2018 (а.с. 92-93).

10.11.2018 позивач подав доповнення від 07.11.2018 до заяви про уточнення позовних вимог( вх. суду № 17696/18 від 13.11.2018), в додатках до якого за номером 3 вказані копії розшифровок податкового кредиту в розрізі контрагентів (розділ ІІ Додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість) (а.с. 98-99).

Разом з тим, згідно з актом канцелярії Господарського суду Івано-Франківської області №17269/18 від 13.11.2018 під час розкриття конверта, надісланого ТОВ «ЛЕМІ», виявлено відсутність додатку до доповнення до заяви про уточнення позовних вимог від 07.11.2018 -копій розшифровок податкового кредиту в розрізі контрагентів (розділ ІІ Додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість) (а.с. 109).

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 13.11.2018 у справі №909/432/18 відмовлено у задоволенні позову.          Рішення мотивоване ст.ст. 73,74,81 ГПК України, ст.ст. 22, 1166 ЦК України, ст.ст.216, 224, 225 ГК України, пунктами 1, 5,18 ст. 201.10 ПК України.

При відмові у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження нездійснення відповідачем реєстрації податкових накладних, складених за наслідками господарських операцій між сторонами, у зв’язку з чим суд вказав, що позивач не довів належними і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Подані позивачем доповнення від 07.11.2018 до заяви про уточнення позовних вимог (вх. суду № 17696/18 від 13.11.2018) суд залишив без розгляду з огляду на те, що такі доповнення подані після закінчення підготовчого провадження.

ТОВ “Лемі” (позивач) оскаржило рішення суду першої інстанції, посилаючись на неповне з’ясування судом обставин, що мають значення для справи, та неправильне застування норм матеріального права, просить рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Скаржник вважає, що суд необгрунтовано не прийняв до уваги його доповнень до заяви про уточнення позовних вимог від 07.11.2018 , оскільки заява про уточнення позовних вимог надійшла до суду 23.08.2018, а це лише доповнення до вказаної заяви, в якій підстави заявленого позову не змінювалися. Разом з тим вказує, що в порушення вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013, при виявлені помилки при відправленні доповнень до заяви, а саме - відсутність вказаних у додатку документів, суд не повідомив про це позивача та не витребував цих документів. Зазначає, що на виконання своїх договірних зобов’язань позивач сплатив відповідачу за виконані роботи 1 113 000,00грн, у тому числі ПДВ в сумі 185 500,00грн,тобто позивач довів факт наявності договірних відносин між сторонами. Вважає, що підтвердженням порушення відповідачем порядку реєстрації податкових накладних слугують претензії позивача №25/10-2 від 25.10.2017 та №22/01-1 від 22.01.2018 про відшкодування збитків у вигляді податку на додану вартість, які отримані відповідачем.

Ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 26.04.2019 у справі № 909/432/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено справу до розгляду на 28.05.2019.

Ухвалою від 28.05.2019 розгляд справи відкладено на 11.06.2019.

11.06.2019 позивач подав апеляційному суду заяву по суті справи, до якої додав постанови Верховного Суду від 01.08.2018 у справі №809/1439/17 та від 06.06.2018 у справі №920/1190/16, які просить врахувати при вирішенні спору. Також додав виписки з Єдиного реєстру податкових накладних про відсутність здійснення відповідачем реєстрації податкових накладних.

Крім того, скаржник просить на підставі ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» вирішити питання про повернення суми судового збору пропорційно сумі зменшення позовних вимог.

У судовому засіданні 11.06.2019 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги та надав усні пояснення, зокрема, пояснив, що виписки з Єдиного реєстру податкових накладних, які подані 11.06.2019 апеляційному суду, підтверджують факт відсутності реєстрації податкових накладних відповідача на сплачену позивачем суму ПДВ. Ці виписки помилково не були надіслані суду першої інстанції разом з доповненнями до заяви про уточнення позовних вимог від 07.11.2018.

Відповідач не забезпечив явки свого представника в судове засідання та не подав відзиву на апеляційну скаргу, хоча про дату, час та місце був повідомлений належним чином.

Розглянувши заяву скаржника, подану 11.06.2019, апеляційний суд відхиляє її з огляду на наступне.

В силу вимог ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об’єктивно не залежали від нього.

Вказана представником позивача причина ненадання позивачем суду першої інстанції доказів відсутності реєстрації податкових накладних відповідача на сплачену позивачем суму ПДВ, на думку апеляційного суду, не є такою, що об’єктивно не залежала від позивача,навпаки, свідчить про суб’єктивний фактор.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає необгрунтованими доводи скаржника про об’єктивну неможливість подання вказаних документів через допущену помилку при надсиланні, оскільки такі залежали виключно від суб’єктивної волі позивача.

Згідно з ч.3 ст. 270 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За приписами ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, апеляційний господарський суд встановив наступне.

01.02.2017 ТОВ "Науково-дослідний інститут стандартизації, метрології та сертифікації" (виконавець) та ТОВ "Лабораторія електромагнітних інновацій" (замовник) уклали договір №010217 про виконання робіт.

Згідно з п.1.1 договору виконавець зобов'язується за завданням замовника протягом визначеного в договорі строку виконувати за плату наступні роботи до блоків та приладів LЕМІ різних конфігурацій: проведення калібрування в залежності від конфігурації; проведення випробувань.

Зміст, характеристики та вартість виконання робіт визначається згідно з додатками № 1 «Завдання замовника на проведення калібрування» та №2 «Завдання замовника на проведення випробувань» ( п.1.2).

Відповідно до п.3.1 договору по узгодженню сторін плата може проводитись на розрахунковий рахунок попередньо, згідно з виставленими рахунками або по закінченню виконання згідно з актами виконаних робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач виконав роботи за договором на загальну суму 2 331 000,00грн, у т.ч. 388 500,00грн ПДВ, а позивач їх прийняв, про що свідчать акти виконаних робіт, підписані двома сторонами :

- №16/05 від 16.05.2017 на суму 54 000,00 грн, в т.ч. ПДВ 9 000,00 грн;

- №24/05 від 24.05.2017 на суму 222 000,00 грн, в т.ч. ПДВ 37 000,00 грн;

- №20/06 від 20.06.2017 на суму 333 000,00грн, в т.ч. ПДВ 55 500,00 грн;

-№03/10/1 від 03.10.2017 на суму 252 000,00грн, в т.ч. ПДВ 42 000,00грн;

-№03/10/2 від 03.10.2017 на суму 252 000,00грн, в т.ч. ПДВ 42 000,00грн;

- №22/11/1 від 22.11.2017 на суму 504 000,00 грн, в т.ч. ПДВ 84 000,00 грн;

-№22/11/2 від 22.11.2017 на суму 252 000,00 грн, в т.ч. ПДВ 42 000,00 грн;

-№22/11/3 від 22.11.2017 на суму 294 000,00грн, в т.ч. ПДВ 49 000,00 грн;

-№11/12 від 11.12.2017 на суму 168 000,00 грн, в т.ч. ПДВ 28 000,00 грн.

Позивач оплатив виконані роботи у повній сумі , що підтверджено платіжними дорученнями:

- №2073 від 31.05.2017 на суму 276 000,00 грн, в т.ч. ПДВ 46 000,00 грн ;

- №2130 від 16.06.2017 на суму 333 000.00 грн, в т.ч. ПДВ 55 500,00 грн;

- №2332 від 05.09.2017 на суму 252 000грн, в т.ч. ПДВ 42 000грн;

- №2343 від 07.09.2017 на суму 252 000грн, в т.ч. ПДВ 42 000грн;

- №2541 від 06.11.2017 на суму 170 000грн, в т.ч. ПДВ 28 333,33грн;

- №2551 від 07.11.2017 на суму 124 000грн, в т.ч. ПДВ 20 666,67грн;

- №2557 від 09.11.2017 на суму 200 000грн, в т.ч. ПДВ 33 333,33грн;

- №2573 від 10.11.2017 на суму 80 000грн, в т.ч. ПДВ 13 333,33грн;

- №2574 від 13.11.2017 на суму 120 000грн, в т.ч. ПДВ 20 000,00грн;

- №2584 від 14.11.2017 на суму 200 000грн, в т.ч. ПДВ 33 333,33грн;

- №2587 від 16.11.2017 на суму 200 000грн, в т.ч. ПДВ 33 333,33грн;

- №2623 від 24.11.2017 на суму 124 000грн, в т.ч. ПДВ 20 666,67грн;

Позивач звертався до відповідача з претензіями про відшкодування збитків у вигляді податку на додану вартість або зареєструвати податкові накладні №25/10-2 від 25.10.2017 на суму 185 500,00 грн за період – травень, червень ,вересень 2017року, та №22/01-1 від 22.01.2018 на суму 203 000,00грн за період - листопад, грудень 2017року (а.с. 35-38).

Отримання вказаних претензій відповідачем підтверджується відмітками на рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень.

Дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника скаржника, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 8 ч. 2 вказаної статті способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з частинами 1,2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини 3 вказаної статті збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За приписами статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне винне діяння особи, яка заподіяла шкоду. Для відшкодування заподіяної шкоди необхідно довести такі факти, як неправомірність поведінки особи, вина заподіювача шкоди, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Свою вимогу про стягнення з відповідача 185 500,00 грн збитків позивач обґрунтовував тим, що він оплатив вартість виконаних відповідачем робіт, у т.ч. ПДВ. Однак, в порушення вимог п.201.10 ст. 201 ПК України відповідач як продавець послуг не зареєстрував податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних, чим позбавив позивача права на податковий кредит.

За приписами частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов’язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 14 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов’язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.201.10 ст. 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов’язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 2 статті 80 ГПК України встановлено обов’язок позивача подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частини 4, 5 вказаної статті).

У разі неможливості самостійно надати докази учасник справи вправі подати клопотання про витребування доказів судом ( ч.1 ст.81 ГПК України).

Отже, за змістом вказаних норм позивач зобов’язаний був разом з поданням позовної заяви подати докази, які підтверджують заявлені вимоги. У разі неможливості подання таких доказів у цей строк з об'єктивних причин, позивач повинен був письмово повідомити про це суд або подати клопотання про витребування доказів судом.

Однак, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, при поданні позовної заяви та поданні заяви про уточнення позовних вимог позивач не подав жодних доказів на підтвердження нездійснення відповідачем реєстрації податкових накладних.

Такі докази не були подані позивачем і при поданні доповнень до заяви про уточнення позовних вимог. При цьому позивач не повідомляв суд про неможливість подання доказів у встановлений строк з об'єктивних причин та не подавав клопотання про витребування доказів судом.

Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 у справі №913/3171/8 вказав, що в силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 ГПК, а також положеннях статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов'язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відтак апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не довів належними і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог,та вважає, що суд правомірно відмовив у задоволенні позову.

Посилання скаржника на те, що суд необгрунтовано не прийняв до уваги доповнень до заяви про уточнення позовних вимог, до яких помилково не були додані докази, про відсутність яких суд мав повідомити його та витребувати їх, відхиляються апеляційним судом як такі, що не відповідають вказаним вище нормам процесуального закону.

Слід також зазначити, що за змістом ст.177 та ст.182 ГПК України у підготовчому засіданні суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви, тобто такі заяви та доповнення до них можуть бути подані до закінчення підготовчого провадження. Ухвалою від 16.10.2018 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду на 13.11.2018, в той час як лише 10.11.2018 позивач подав доповнення до заяви про уточнення позовних вимог( вх. суду № 17696/18 від 13.11.2018), при цьому до вказаних доповнень не додав доказів (копій розшифровок податкового кредиту в розрізі контрагентів (розділ ІІ Додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість)),які значилися у додатках. Норми процесуального закону не встановлюють права чи обов’язку суду витребовувати у сторони докази, які вона не додала до своїх доповнень до заяви про уточнення позовних вимог, поданих поза межами процесуальних строків, визначених законом.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що підтвердженням порушення відповідачем порядку реєстрації податкових накладних є претензії №25/10-2 від 25.10.2017 та №22/01-1 від 22.01.2018 про відшкодування збитків, з якими позивач звертався до відповідача, оскільки саме лише звернення позивача з претензіями до відповідача не є у розумінні ст.ст. 76,77,78,79 ГПК України належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами відсутності реєстрації податкових накладних відповідача щодо здійснених господарських операцій за договором № 010217 від 01.02.2017.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов’язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Скаржником не доведено, а апеляційним судом не встановлено наявності підстав, визначених ст.277 ГПК України, для скасування чи зміни рішення.

Отже, рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 13.11.2018 у справі №909/432/18 належить залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений скаржником при поданні апеляційної скарги, покладається на скаржника.

Щодо заявленого позивачем клопотання про повернення частини судового збору пропорційно сумі зменшених позовних вимог, апеляційний суд зазначає, що таке клопотання не може розглядатися апеляційним судом, оскільки судовий збір був сплачений позивачем при поданні позовної заяви і позивач вправі звернутися з відповідним клопотанням до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 13.11.2018 у справі №909/432/18 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення апеляційним судом покладається на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у строки та в порядку, визначені ст. 286-291 ГПК України.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено 13.06.2019.

Головуючий суддя                                                            М.І. Хабіб

Суддя            О.І. Матущак

Суддя                                                              О.Л. Мирутенко