ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
УХВАЛА

"26" червня 2019 р. Справа № 924/1103/18

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заверухи С.В., розглянувши матеріали справи

за позовом фізичної особи-підприємця Яковлєва Валентина Миколайовича, м. Шепетівка Хмельницької області

до компанії „Болгарська індустріальна інжинірингова компанія", Республіка Болгарія, м. Софія

про стягнення заборгованості в розмірі 3440,00 євро та 3% річних в розмірі 1869,60 грн.,

представники сторін:

позивача: Яковлєв В.М. - згідно паспорта (присутній в підготовчому засіданні 27.05.2019 р.), Гавриленко В.В. - представник згідно ордера ХМ №040760;

відповідача: Філобок О.Л. - згідно довіреності.

ВСТАНОВИВ:

29 листопада 2018 року на адресу господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця Яковлєва Валентина Миколайовича до компанії „Болгарська індустріальна інжинірингова компанія" про стягнення заборгованості в розмірі 3440,00 євро та 1869,60 грн. 3% річних на підставі контракту про надання послуг № 15/03/2018 від 15.03.2018р.

Вказану позовну заяву відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2018 року передано для розгляду судді Заверусі С.В.

03.12.18р. ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, в порядку розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 09:30 год. 24 квітня 2019р., зупинено провадження у справі на період вручення документів відповідачу та у випадку відсутності доказів вручення відповідачу судових документів (виконання судового доручення) наступне засідання призначено на 09:30 год. 27 травня 2019р.

27.05.2019 року судом в підготовчому засіданні оголошено перерву до 09:30 год. 20.06.2019 року, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 183 ГПК України.

Ухвалою суду від 14.06.2019р. підготовче засідання по справі № 924/1103/18 призначено на 11:30 год. 26 червня 2019 року.

Обґрунтовуючи подану позовну заяву, позивач вказує на невиконання замовником, компанією "Болгарська індустріальна інжинірингова компанія" договору (контракту) № 15/03/2018 про надання транспортних послуг, загальна вартість яких складає 3440,00 євро (2150,00 євро - доставка вантажу, 1290,00 євро - дозвіл на транзит). Підтвердженням наданих транспортних послуг позивач визначає міжнародну товарно-транспортну накладну (CMR) № 259556.

Позивачем надіслано на адресу суду відповідь на відзив від 16.05.2019р., у якій зазначено, що Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956р. не визначає форму і зміст договору перевезення та вважає, що контракт від 15.03.2018р. складено у формі єдиного документа, у спрощений спосіб, шляхом обміну листами, шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення. Позивачем підкреслюється, що 17.08.2017р. сторонами укладено контракт, який за своїм змістом та умовами ідентичний договору від 15.03.2018р. При цьому сторони в повному об`ємі виконали умови договору, позивач - здійснив поставку (перевезення) вантажу, а відповідач - здійснив оплату. Також вказано, що 23.04.2018р. вантаж передано представнику, зазначеному в CMR № 259556 - "Дунаріт" АД (м. Русе, Болгарія), яка є отримувачем вантажу за дорученням компанії "Болгарська індустріальна інжинірингова компанія", що підтверджується дозволом № 5 від 21.03.2018р., сертифікатом на імпорт І І С№ 001159, які надано відповідними державними органами Республіки Болгарія, дозволом № 28932700, виданий Державною службою експортного контролю України, транзитною ліцензією № 18-91018.

У відповіді на відзив від 21.06.2019р. представник позивача зазначає, зокрема, що матеріали позовної заяви свідчать про те, що між сторонами досягнуто домовленостей по перевезенню небезпечного вантажу з України (м. Шостка) до Болгарії (м. Русе) транспортним засобом, який належить відповідачу, державні номерні знаки НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , вартістю 3440,00 євро. Про встановлені між сторонами правила ділового обороту, на думку позивача, свідчать контракти від 16.08.2017р., від 15.03.2018р., CMR № 259556 від 18.04.2018р., SWIFT платіж від 08.09.2017р. в сумі 3440,00 євро на підставі інвойсу № 199-1, дозвіл від 15.03.2018р. Головної дирекції національної поліції на транспортування вибухових речовин детонаторів та капсулів з України до отримувача товару "Дунаріт" АД автомобілями із номерними знаками НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , інвойс № 103 від 21.04.2018р., електронна переписка з вкладеними документами між сторонами спору.

Позивач зазначає також, що сторони перебувають у тривалих ділових стосунках та з ініціативи відповідача створилась уставлена практика ділового обороту, який прийнятий обома сторонами. Як вказує представник позивача, правила ділового обороту, які встановлені та які діють як обов`язкові для виконання обома учасниками спору полягають у встановлені чітких та однозначно зрозумілих алгоритмів дій, пов`язаних з транспортним перевезенням вантажу з України у Болгарію, оскільки вони виявилися повтореними.

На думку представника позивача, згідно ст. 5 Закону України "Про міжнародне приватне право" вибір права згідно з частиною 1 цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. Вибір права може бути здійсненим щодо правочину в цілому або його окремої частини. Як наголошено представником позивача, зміст п. 7.2. договору вказує, що сторони договору і сторони спору вибрали право, яке підлягає до застосування, а саме право України. А отже, як слідує із зазначеного, спори з перевезення вантажу розглядаються за місцем знаходження перевізника, а порядок укладення контракту його сторонами не суперечить праву України, оскільки сторони здійснили обмін документами в електронній формі. Також звернуто увагу, що у відповідності до ст.ст. 6, 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступати від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Виходячи із процесуальних норм права у даному спорі, представником позивача вказано, зокрема, на ч. 9 ст. 11 ГПК України, у відповідності до якої, якщо спірні відносини, в тому числі за участю іноземної особи, не врегульовані законодавством, суд застосовує звичаї, які є вживаними у діловому обороті, а також на ст. 30 ГПК України, згідно якої спори, що виникають із з договору перевезення, у разі, коли одним з відповідачів є перевізник, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням перевізника.

Окрім того, 21.06.2019р. представником позивача надано суду клопотання (з процесуальних питань), відповідно до якого просить суд: долучити до матеріалів справи належним чином посвідчену копію угоди з адвокатом, оригінал ордеру адвоката, належним чином посвідчену копію рахунка № 37 від 19.06.2019р. та допустити до участі у справі представника позивача; прийняти до уваги попередній розмір витрат на професійну правничу допомогу у справі № 924/1103/18, понесених позивачем в розмірі 10000,00 грн.; прийняти до уваги положення ст. 11 ГПК України та врахувати її при встановленні обставин справи звичай сторін, вживаний ними при діловому обороті та вчиненні ними конклюдентних дій та обраного способу обміну документами, як до досягнення згоди про усі істотні умови взаємних договірних зобов`язань так і після того; керуючись ст.ст. 80, 82, 93, 96, 210 ГПК України, дозволити огляд у підготовчому судовому засіданні речових доказів, - комп`ютера, який містять відомості про ділову переписку між сторонами у файлах електронної пошти - письмові докази, після чого посвідчити копії письмових доказів електронних документів; враховуючи положення ст. 42 ГПК України попередити представника відповідача про невиконання ним свого обов`язку сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та запропонувати надати відповіді на ряд запитань, що наведені у клопотанні.

Розглянувши дане клопотання, суд приходить до наступних висновків.

Суд, враховуючи те, що долучення до матеріалів справи документів стороною є правом, а не обов`язком, а також зважаючи на ст. 16 ГПК України, згідно якої учасники справи мають право користуватися правничою допомогою, задовольняє клопотання позивача від 21.06.2019р. в частині долучення до матеріалів справи належним чином посвідчену копію угоди з адвокатом, оригінал ордеру адвоката, належним чином посвідчену копію рахунка № 37 від 19.06.2019р. та допуску до участі у справі представника позивача.

Вимоги позивача, викладені у клопотанні від 21.06.2019р. в частинах прийняття до уваги попереднього розміру витрат на професійну правничу допомогу у справі № 924/1103/18, понесених позивачем в розмірі 10000,00 грн. та прийняття до уваги положення ст. 11 ГПК України та врахування її при встановленні обставин справи звичай сторін, вживаний ними при діловому обороті та вчиненні ними конклюдентних дій та обраного способу обміну документами, як до досягнення згоди про усі істотні умови взаємних договірних зобов`язань так і після того, приєднуються до матеріалів справи, оскільки не порушують права та інтереси інших осіб. Разом з тим звертається увага, що чинний ГПК України не передбачає таких процесуальних дій як "прийняття до уваги витрат на професійну правничу допомогу та положень ст. 11 ГПК України". Вказаному буде надано правову оцінку під час розгляду матеріалів справи.

Представник позивача клопотання від 21.06.2019р. в частині огляду у підготовчому судовому засіданні речових доказів, - комп`ютера, який містять відомості про ділову переписку між сторонами у файлах електронної пошти - письмові докази, після чого посвідчити копії письмових доказів електронних документів, мотивує ст.ст. 80, 82, 93, 96, 210 ГПК України. Так, стаття 82 ГПК України регулює огляд доказів за їх місцезнаходженням, тобто тих доказів (письмових, речових та електронних доказів), які не можна доставити до суду. Однак, судом для повноти розгляду матеріалів оглянуто дані докази в підготовчому засіданні. Разом з цим, електронний доказ за змістом ч. 2 статті 96 ГПК України подається в оригіналі або електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, останнє не позбавляє можливості позивача скористатися даним правом.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача від 21.06.2019р. в частині посвідчення копії письмових доказів електронних документів задоволенню не підлягає.

Також представник позивача у клопотанні від 21.06.2019р. просить суд попередити представника відповідача про невиконання ним свого обов`язку сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та запропонувати надати відповіді на ряд запитань, що наведені у клопотанні.

Суд відмовляє у задоволенні клопотання від 21.06.2019р. у вказаній частині з огляду на наступне.

Сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подання всіх наявних доказів в порядку та строки, встановлені законом, віднесено статтею 42 ГПК України до обов`язку учасників справи.

В той же час, згідно ч. 2 ст. 14 ГПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, і відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням тих чи інших процесуальних дій.

Окрім того, представник позивача просить суд у клопотанні від 21.06.2019р. запропонувати представнику відповідачу надати відповіді на такі запитання: 1) на виконання якого контракту відповідач отримав дозвіл №2/15.03.2018 у Головній Дирекції Національної поліції Республіка Болгарія? 2) з яким суб`єктом господарської діяльності існувала домовленість у відповідача на транспортування з України до «ДУНАРИТ» АД гр. Русе товару автомобілем з номерними знаками НОМЕР_1 / НОМЕР_2 3) згідно якого контракту оформлено додаток до Дозволу №2/15.03.2018 на перевезення вибухових речовин? 4) чи належить відповідачеві на праві користування електронна скринька ІНФОРМАЦІЯ_1 5) чи перебувала у трудових чи інших відносинах з відповідачем особа ОСОБА_2 6) чи може відповідач надати архівні відомості мета даних по використанні електронної скриньки ІНФОРМАЦІЯ_2 в період 13.03.2018 по 08.05.2018 року? 7) чи спростовує відповідач його беззастережну відмову виконувати зобов`язання за контрактом №15/03/2018 року в частині оплати вартості перевезення, лист про яку в електронній формі адресовано позивачеві 08.05.2018 року о 18 год. 35 хв.?

Дослідивши зазначене клопотання, судом відзначається, що чинним Господарським процесуальним кодексом України не передбачено такої процесуальної дії, як надання відповіді на запитання, однак, виходячи із змісту та правової природи означеного клопотання, суд приходить до висновку, що дане клопотання в частині про надання відповідачем відповіді на запитання може бути подано стороною як письмове опитування учасників справи як свідків в порядку ст. 90 ГПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 90 ГПК України учасники справи мають право поставити в першій заяві по суті справи або у додатку до неї не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.

Згідно положень ч. 2 ст. 161 ГПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 03.12.2018р. відкрито провадження по справі № 924/1103/18, встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив (з урахуванням вимог ст. 166 ГПК України) - п`ять днів з дня отримання відзиву.

Враховуючи вищенаведене, фізичною особою-підприємцем Яковлєвим Валентином Миколайовичем подано до господарського суду Хмельницької області відповідь відзив, який зареєстрований канцелярією місцевого господарського суду 17.05.2018р.

У свою чергу ч. 2 ст. 118 ГПК України встановлено, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, позивачем подано до суду 21.06.2018р. клопотання про письмове опитування учасників справи як свідків уже після закінчення процесуального строку, визначеного ч. 1 ст. 90 ГПК України, який є преклюзивним та поновленню не підлягає, оскільки положення ст. 90 ГПК України такої можливості не встановлено.

За таких обставин клопотання позивача від 21.06.2019р. в частині надання відповідачем відповіді на запитання (в порядку ст. 90 ГПК України) суд залишає без задоволення.

Таким чином, суд, давши повну оцінку клопотанню представника позивача від 21.06.2019р., приходить до висновку про часткове задоволення клопотання представника фізичної особи-підприємця Яковлєва Валентина Миколайовича від 21.06.2019р. В решті вимог клопотання від 21.06.2019р. суд залишає без задоволення.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечує проти задоволення позову та вказує, зокрема, що контракт між сторонами письмово укладений не був, а існує лише у сканованому вигляді. При цьому, на підтвердження свої доводів посилається на Закони України "Про зовнішньоекономічну діяльність", "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги". Крім того, представник відповідача вказує, що контракт не містить жодного положення про строк перевезення, строк подання транспортного засобу для навантаження, строк пред`явлення вантажу відправником, вимоги до транспортного засобу, кількість транспортного засобу, зазначення вантажу - вага, габарити, номенклатура, асортимент вантажу. Положення контракту, на думку відповідача, не дають змогу визначити ані предмет перевезення, ані жодні інші суттєві умови договору, крім ціни, початкового і кінцевого пункту маршруту. Також звертається увага на ту обставину, що згідно даних CMR № 259556 від 18.04.2018р. ні відправником вантажу, ні отримувачем не є відповідач. Зазначена міжнародна товарно-транспортна накладна не має відношення до відповідача, а положення контракту не надають можливості ідентифікувати предмет перевезення та співставити його зі змістом CMR. Відповідач вважає, що надана суду міжнародна накладна є окремим договором перевезення вантажу, тому відповідно до ст. 31 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів є предметом розгляду відповідним компетентним судом Болгарії - за місцем розташування підприємства одержувача вантажу, а саме АД "Дунаріт" (м. Русе, Болгарія). Відповідачем також надано відповідь на заперечення на відзив, в яких останній додатково посилається на позицію викладену у відзиві на позов.

Згідно ч. 6 ст. 315 Господарського кодексу України щодо спорів, пов`язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред`явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 365 Господарського процесуального кодексу України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 366 Господарського процесуального кодексу України підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 5 Закону України "Про міжнародне приватне право" у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом.

Правовідносини, пов`язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні, регулюються положеннями Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою), зокрема і питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, визначені Законом України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до ст. 38 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" спори, що виникають між суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб`єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.

Позивачем надано в матеріали справи, контракт № 15/03/2018 про надання послуг від 15.03.2018р., сторонами якого є компанія "Болгарська індустріальна інжинірингова компанія" (замовник) та фізична особа-підприємець Яковлєв Валентин Миколайович (виконавець).

Відповідно до розділу 7 (Арбітраж) контракту про надання послуг № 15/03/2018 від 15.03.2018р. всі спори та розбіжності, які можуть виникнути з даного контракту, повинні вирішуватись шляхом переговорів. У випадку неможливості їх вирішення шляхом переговорів, спори і розбіжності підлягають розгляду в Господарському суді України. Рішення Господарського суду є остаточним і обов`язковим для обох сторін.

Таким чином, зважаючи на зміст розділу 7 контракту, сторони, на думку позивача, визначили підсудність спору, що виник між сторонами, у господарському суді України.

Однак, судом встановлено, що позивачем долучено до матеріалів справи копію контракту № 15/03/2018 про надання послуг.

У засіданні від 27.05.2019р. суд витребовував у сторін оригінал контракту № 15/03/2018 про надання послуг, що зафіксовано у протоколі судового засідання від 27.05.2019р. по справі № 924/1103/18 (звукозапис зафіксовано на диску CD-R, серійний номер C3130WD16034937LH), проте сторонами повідомлено, що вказаний контракт існує лише в сканованому вигляді. Зазначене також підтверджується у відзиві на позовну заяву від 15.04.2019р., де представником компанії "Болгарська індустріальна інжинірингова компанія" вказано, що контракт між сторонами письмово укладений не був, а також у відповіді на відзив від 16.05.2019р., у якій позивачем зазначено, що контракт від 15.03.2018р. про надання послуг існує в сканованому вигляді та не існує у письмовій формі.

Судом звертається увага, що відповідно до ч. 2 ст. 909 та ч. 1 ст. 930 ЦК України договори перевезення вантажу та транспортного експедирування укладаються у письмовій формі, що також кореспондується статтею 307 ГК України.

За змістом ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Аналіз контракту № 15/03/2018, свідчить про те, що останній крім послуг, містить також умови договору перевезення (п.2.2 ч.3), тобто є за своєю правовою природою змішаним контрактом.

Отже, вказаний вище контракт повинен був укладатися лише у письмовій формі. Сторонами у справі не подано жодних доказів, які б могли свідчити про укладення даного договору у письмовій формі, в тому числі про укладання договору у спрощений спосіб шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами, шляхом прийняття до виконання замовлення. Зокрема, позивачем не надано самого замовлення, про яке останній вказує у відповіді на відзив, не подано жодних листів, факсограм, телеграм, телефонограм в паперовій формі. Позивачем не доведено про домовленість сторін укладення вказаної вище угоди у сканованій формі. Разом з тим, у відзиві на позов відповідач категорично заперечує усну домовленість про укладення даного контракту за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем. Таким чином, твердження позивача викладені у відзиві на позов (щодо визначення підсудності), не підтверджені жодними належними, достовірними, допустимими, достатніми доказами, а тому не можуть бути враховані судом.

Не знаходять підтвердження доводи позивача, що даний контракт укладено в електронній формі, з огляду на зміст ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", де зазначено, що оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Статтею 3 Закону України "Про електронний цифровий підпис" закріплено, що електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Разом з тим, стаття 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" визначає, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис, однак, фізичною особою-підприємцем Яковлєвим Валентином Миколайовичем не надано суду жодних доказів, які б давали можливість ідентифікувати підписантів контракту від 15.03.2018р.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно ч. 6 ст. 91 ГПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Таким чином, з огляду на те, що судом витребовувався оригінал контракту № 15/03/2018 про надання послуг (протокол судового засідання від 27.05.2019р.), який сторонами не надано, суд, зважаючи на зміст ч. 6 ст. 91 ГПК України, не бере до уваги долучену до матеріалів справи копію контракту № 15/03/2018 про надання послуг.

Із зазначено, позивачем не доведено будь-якими доказами, що дана справа підлягає розгляду саме в господарському суді Хмельницької області, як і не доведено, що позивачем та відповідачем здійснено вибір права, що підлягає застосуванню до змісту даних правових відносин, саме за законодавством України.

Разом з тим, відповідно до положень статті 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів учиненої в м. Женеві 19.05.1956 (із змінами внесеними протоколом від 05.07.1978), до якої Україна приєдналася Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" №57-V від 01.08.2006р., ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Відповідно ст. 4 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Як передбачено ч. 1 ст. 6 Конвенції, вантажна накладна містить такі дані: a) дата і місце складання вантажної накладної; b) ім`я та адреса відправника; c) ім`я та адреса перевізника; d) місце і дата прийняття вантажу до перевезення і передбачене місце його доставки; e) ім`я та адреса одержувача; f) прийняте позначення характеру вантажу і спосіб його упакування та, у випадку перевезення небезпечних вантажів, їх загальновизнане позначення; g) кількість вантажних місць, їх спеціальне маркування і нумерація місць; h) вага вантажу брутто чи виражена в інших одиницях виміру кількість вантажу; i) платежі, пов`язані з перевезенням (провізна плата, додаткові платежі, митні збори, а також інші платежі, що стягуються з моменту укладання договору до доставки вантажу); j) інструкції, необхідні для виконання митних та інших формальностей; к) заява про те, що перевезення здійснюється, незалежно від будь-яких умов, згідно положень дійсної Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Як вбачається із матеріалів справи, фізичною особою-підприємцем Яковлєвим Валентином Миколайовичем на підтвердження своїх вимог щодо надання ним транспортних послуг відповідачу долучено міжнародну товарно-транспортну накладну CMR № 259556 від 18.04.2019р.

Судом, проаналізувавши вказану накладну, встановлено, що відправником вантажу визначено ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт" (за дорученням КП "ШКЗ "Імпульс"); одержувачем вантажу є "Дунаріт" АД (Болгарія, м. Русе); місце розвантаження вантажу - м. Русе, Болгарія; місце завантаження вантажу - м. Шостка, Україна; найменування вантажу - капсулі-детонатори, капсулі-запалювачі, електродетонатори загальною масою 7672,67 кг; вказівки відправника - умови поставки: FCA-Шостка а/м: НОМЕР_1/ НОМЕР_2 ; вантаж одержано "Дунаріт" АД - 23.04.2018р. Вказана міжнародна товарно-транспортна накладна засвідчена підписами та штампами відправника - ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт", перевізника - В. Яковлєв, одержувача - "Дунаріт" АД.

Відповідно до положень статті 31 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів в усіх судових провадженнях, які виникають у зв`язку із перевезенням, яке здійснюється відповідно до цієї Конвенції, позивач може звернутися до будь-якого суду або арбітражу договірної країни, визначеної угодою між сторонами, і на додаток до цього, до судів або арбітражів країни, на території якої: a) відповідач має звичайне місце проживання або основне місце розташування свого підприємства або відділення чи агентства, за допомогою яких був укладений договір перевезення, або b) знаходиться місце отримання вантажу перевізником, або місце передбачене для його доставки, і не може звертатися до будь-яких інших судів або арбітражів.

Таким чином, зважаючи на те, що у графі 2 міжнародної товарно-транспортної накладної CMR № 259556 від 18.04.2019р. одержувачем вантажу зазначено АД "Дунаріт" м. Русе, Болгарія, відповідно до норм ст. 31 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів позовні вимоги, що засновані на підставі окремого договору перевезення згідно міжнародної товарно-транспортної накладної CMR № 259556 від 18.04.2019р., підлягають розгляду відповідним компетентним судом Болгарії, тобто за місцем розташування підприємства одержувача вантажу та місцем отримання вантажу; або за місцем знаходження відповідача.

Суд зазначає, що стаття 231 ГПК України містить вичерпний перелік підстав, з яких господарський суд закриває провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Згідно п. 1 ч. 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз зазначеної норми міжнародного права свідчить, що обов`язково суд повинен бути встановлений законом, тобто кожен має право на розгляд справи компетентним судом, компетентність якого встановлюється тільки законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що згідно міжнародної товарно-транспортної накладної CMR № 259556 від 18.04.2019р. вантаж одержано АД "Дунаріт", що розташований у м. Русе, Болгарія, договір перевезення, укладений у формі CMR № 259556 від 18.04.2019р., підлягає розгляду компетентним судом за місцем розташування підприємства одержувача вантажу та місцем отримання вантажу.

Аргументи позивача та його представника, що викладені у відповідях відзив зокрема щодо підсудності справи саме господарському суду Хмельницької області, спростовуються вищевикладеним.

Суд відмічає, що контракт № 1708-123/16.08.2017р. про надання послуг не є предметом розгляду даної справи. При дослідженні змісту міжнародної товарно-транспортної накладної CMR № 259556 від 18.04.2019р., що є первинним доказом укладання договору перевезення, суд виходить з положень статті 31 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, згідно яких спір підлягає розгляду відповідним компетентним судом Болгарії, тобто за місцем розташування підприємства одержувача вантажу та місцем отримання вантажу; або за місцем знаходження відповідача - АД "Дунаріт" м. Русе, Болгарія, а не господарським судом України. Тому, із зазначеного, посилання представника позивача на ст. 30 ГПК України є недоречним. Щодо посилань представника позивача на ч. 9 ст. 11 ГПК України судом зазначається, що чинним законодавством України презюмується неможливість відмови у захисті прав і інтересів особи в судовому порядку лише з тих підстав, що відповідні правовідносини не врегульовані чинними нормами закону, що в свою чергу ґрунтується на закріплених в положеннях Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року принципах здійснення судочинства. Із вказаного, суд не відмовляє у захисті прав і інтересів позивача, а вказує лише на обґрунтованість розгляду спірних відносин саме компетентним судом.

Суд роз`яснює сторонам, що положеннями ч.ч. 3, 4, 5 ст. 231 ГПК України передбачено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Зважаючи на те, що провадження у справі № 924/1103/18 закрито на підставі п. 1 ч. 1 статті 231 ГПК України, оскільки позовні вимоги позивача підлягають розгляду відповідним компетентним судом Болгарії, а також враховуючи ч. 9 ст. 129 ГПК України, витрати на професійну правничу допомогу покладаються на позивача внаслідок його неправильних дій.

Інші аргументи сторін судом приєднуються до матеріалів справи, з огляду на закриття провадження у справі, та враховуючи, що спір в даному випадку не розглядається по суті.

Керуючись приписами ст.ст. 185, 231, 234, 235 ГПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі № 924/1103/18.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена протягом 10 днів до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Суддя С.В. Заверуха

Віддрук. 5 прим.: 1 - до справи; 2,3,4,5 - позивачу ( АДРЕСА_1 ) - рек. з пов. про вручення; 4,5 направляється відповідачу після здійснення перекладу (юридична адреса: Республіка Болгарія, Софія, компл. Владая, вул. "Шипето" №5; адреса для кореспонденції: Республіка Болгарія, Софія, компл . " Драгалевци", вул. "ААкад. ПетрДинеков "7 ).