ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2019 р. Справа№ 911/2523/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Верховця А.А.

Доманської М.Л.

Секретар судового засідання Камінська Т.О.

За участю представників: відповідно до протоколу судового засідання від 19.06.2019.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватної організації «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» (далі - організація, ПО «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами»)

на рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2019

у справі № 911/2523/18 (суддя Антонова В.М.)

за позовом ПО «Організації колективного управління авторськими та суміжними правами» в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна» (далі - ТОВ «Ворнер Мьюзік Україна»; видавник)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Княжий двір ЛТД» (далі - ТОВ «Княжий двір ЛТД», відповідач)

про стягнення 237 870 грн.,

ВСТАНОВИВ:

ПО «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» звернулась до Господарського суду Київської області з позовом в інтересах ТОВ «Ворнер Мьюзік Україна» до ТОВ «Княжий двір ЛТД» про стягнення 237 870 грн. компенсації за порушення майнових авторських прав.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 16.08.2017, здійснюючи господарську діяльність у приміщенні ресторану «Княжий двір» (Київська обл., Броварський р-н., с. Княжичі, вул. Стогнія, 39А), ТОВ «Княжий двір ЛТД» незаконно використало (у спосіб публічного виконання) музичні твори, а саме: In common (виконавець Alicia Keys), Joanne (виконавець Lady Gaga) та Stereo Mexico (виконавець PH Electro) (далі - музичні твори), суб`єктом майнових авторських прав щодо яких є позивач.

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.03.2019 у справі № 911/2523/18 (а.с. 181) у задоволенні позову ПО «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» в інтересах ТОВ «Ворнер Мьюзік Україна» до ТОВ «Княжий двір ЛТД» про стягнення 237 870 грн. відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням та викладеними у ньому висновками, 15.04.2019 організація звернулася до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою в якій просила скасувати вказане рішення суду і прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що: рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2019 у справі № 911/2523/18 прийнято без повного з`ясування обставин справи; висновки, що викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи; судом неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставами для його скасування.

Обґрунтовуючи свої вимоги, організація вказує на те, що відповідно до умов договору № АВ-24012014/01 від 24.01.2014 про управління майновими авторськими правами (далі - Договір), укладеним ПО «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» і ТОВ «Ворнер Мьюзик Україна», остання має право здійснювати колективне управління майновими правами на спірні музичні твори. Разом з тим організація зазначає, що в силу статті 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Разом з тим апелянт зазначає, що факт незаконного використання музичних творів підтверджується: актом фіксації комерційного використання музичних творів способом публічного виконання № Че-02/08/17 від 16.08.2017 (далі - акт), складеним представником організації Чепурко Ю.В. на підставі довіреності від 30.12.2016 № 30/12/16/2; фіскальними чеками від 16.08.2017 № та від 16.08.2017 № 7402 (далі - фіскальні чеки); диском з відео-звукозаписом фіксації використання спірних музичних творів за допомогою технічного засобу (відеокамера Sony, model Наndycam DCR DVD 109Е) (далі - відео-звукозапис), що є належними доказами у справі і відповідно до частини першої статті 79 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) є достатніми доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність наведених організацією обставин.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, апеляційну скаргу організації у справі № 911/2523/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Отрюха Б.В., суддів Верховця А.А. та Доманської М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2019 відкрито апеляційне провадження у справі № 911/2523/18 (а.с. 196), розгляд справи призначено на 19.06.2019.

03.05.2019 від позивача надійшла заява про вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

16.05.2019 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ТОВ «Княжий двір ЛТД» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти доводів, наведених у апеляційній скарзі.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач зазначає, зокрема, таке:

- відповідно до підпункту 9.2.2 пункту 9.2 Договору організація з метою захисту прав видавника та реалізації своїх повноважень має право вчиняти будь-які інші дії (вживати заходи), направлені на захист авторських прав видавника за умови отримання попередньої письмової згоди видавника, проте наявний в матеріалах справи лист без зазначення номеру та дати за підписом директора ТОВ «Ворнер Мьюзік Україна» (а.с. 44) не містить відомостей які б підтверджували повноваження організації для представництва видавника у суді;

- акт та відео-звукозапису, що подані суду в якості доказів незаконного використання музичних творів, суб`єктом майнових авторських прав щодо яких є позивач, містять суттєві розбіжності та протиріччя щодо обставин справи, а саме: із представленого відео-звукозапису неможливо ідентифікувати особу, що здійснювала фіксацію; у матеріалах справи відсутні докази того, що представник відповідача відмовився підписувати акт;

- диск з оригінальною копією відео-звукозапису не є первинним носієм відеозапису не може бути належним доказом у даній справі оскільки відповідно до частини другої статті 96 ГПК України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, крім того, на відеозаписі відсутні дата й час проведення зйомки.

У судовому засіданні 19.06.2019 представник організації та ТОВ «Ворнер Мьюзік Україна» надав пояснення по суті спору, просив суд задовольнити апеляційну скаргу, скасувавши рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2019 у справі № 911/2523/18.

Представник відповідача, надавши пояснення по суті спору, заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, а вказане рішення залишити без змін.

На підставі частини сьомої статті 270 ГПК України колегією суддів надано учасникам судової справи можливість виступити у судових дебатах, яке учасниками справи реалізовано.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

Відповідно до вимог частин першої, другої та п`ятої статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, організація зазначила, що вона є організацією колективного управління на колективній основі майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, що підтверджується виданим Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України свідоцтвом про облік організацій колективного управління від 24.01.2011 № 18/2011.

Статтею 45 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (далі - Закон, в редакції чинній до 04.11.2018) встановлено, що суб`єкти авторського права і суміжних прав можуть управляти своїми правами, зокрема, через організацію колективного управління.

24.01.2014 організацією і ТОВ «Ворнер Мьюзик Україна» було укладено Договір, за умовами якого, зокрема:

- видавник надає організації повноваження здійснювати колективне управління майновими правами на твори та субвидані твори (твори та субвидані твори надалі також іменуються як «об`єкти авторського права»), які належать або протягом дії цього договору будуть йому належати, а саме дозволяти або забороняти використання об`єктів авторського права третіми особами відповідно до умов цього договору (пункт 2.1);

- організація здійснює колективне управляння відповідно до Договору на території України (пункт 2.5);

- організація має право здійснювати відповідно до чинного законодавства України та цього договору будь-які юридичні, направлені на забезпечення та захист майнових прав видавника на об`єкти авторського права, повноваження на управління якими передані організації за цим договором, у порядку, визначеному у цьому розділі (пункт 9.1);

- у випадку виявлення порушень прав, управління якими здійснює організація, остання має право пред`являти заяви, претензії, здійснювати фіксацію фактів використання об`єктів авторського права без дозволу організації (пункт 9.2.1);

- дії, визначені в пункті 9.2.1 цього договору, організація має право здійснювати без узгодження з видавником (пункт 9.4);

- договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє безстроково (пункт 12.1).

З поданих суду копій декларацій музичних творів № 597 від 01.08.2017, № 603 від 07.04.2017 та № 652 від 01.08.2017 до Договору вбачається, що видавник передав, а організація прийняла в своє управління музичні твори.

Майнові авторські права на вказані музичні твори належать ТОВ «Ворнер Мьюзік Україна» (Україна, м. Київ) на підставі ліцензійного договору № ВЧ-01112014/02-д від 01.11.2014 (далі - Ліцензійний договір), укладеного видавником та товариством з обмеженою відповідальністю «Ворнер/Чаппелл» (далі - ТОВ «Ворнер/Чаппелл»; Російська Федерація, м. Москва), що почав діяти з 01.11.2014.

Згідно розділу «Визначення» територія на якій надано право на використання творів зазначена, як територія України.

У додатку № 1 до Ліцензійного договору сторони погодили, що ТОВ «Ворнер Мьюзік Україна» наділене правом звернення до суду відповідно до діючого законодавства з метою захисту порушених прав. Крім того узгодили, що ТОВ «Ворнер/Чаппелл» погоджується з правом ТОВ «Ворнер Мьюзік Україна» доручати судове представництво організації на підставі Договору.

Відповідно до частини першої статті 1108 ЦК України особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензіар), може надати іншій особі (ліцензіату) письмове повноваження, яке надає їй право на використання цього об`єкта в певній обмеженій сфері (ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності).

Частиною другою вказаної статті встановлено, що ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності може бути оформлена як окремий документ або бути складовою частиною ліцензійного договору.

У частині першій статті 1109 цього ж Кодексу зазначено, що за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Отже, за твердженням позивача, останній володіє майновими авторськими правами на музичні твори та правомірно звертається до суду з відповідним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, звертаючись з позовною заявою до Господарського суду Київської області, позивач вказував, що використання відповідачем музичних творів у власній господарській діяльності відбулося без дозволу правовласника та без сплати авторської винагороди, чим порушено авторські права, передбачені вимогами пунктом «а», статті 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (далі Закон в редакції до 04.11.2018 ).

На підтвердження незаконного використання музичних творів організація подала суду: акт, складений представником організації Чепурко Ю.В. на підставі довіреності від 30.12.2016 № 30/12/16/2; фіскальні чеки; диск відео-звукозапису фіксації використання спірних музичних творів.

Відповідач заперечує проти позову оскільки організація не надала у повному обсязі доказів, що підтверджують її повноваження на звернення до суду для захисту прав позивача, крім того, ПО «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» не доведено належними доказами факт використання відповідачем об`єктів авторського права, та порушення з боку відповідача майнових авторських прав позивача шляхом публічного виконання спірних музичних творів.

Таким чином, причиною виникнення спору у даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача компенсації у зв`язку з порушенням майнових авторських прав суб`єктів авторського права.

Згідно з частиною першою статті 418 ЦК України визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений Цивільним кодексом України та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним відповідно до частини третьої вказаної статті. Ніхто може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

У частині першій статті 440 ЦК України та у частині третій статті 15 Закону, майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Як передбачено статтею 1 Закону, виключним правом, зокрема, є майнове право особи, яка має щодо твору, виконання, постановки, передачі організації мовлення, фонограми чи відеограми авторське право і (або) суміжні права, на використання цих об`єктів авторського права і (або) суміжних прав лише нею і на видачу лише цією особою дозволу чи заборону їх використання іншим особам у межах строку, встановленого цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 15 Закону, виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти, зокрема, публічне виконання і публічне сповіщення творів.

За змістом статей 435, 440, 441, 443 ЦК України, статей 7, 15, 31-33 Закону: право на використання твору належить автору або іншій особі, яка одержала відповідне майнове право у встановленому порядку; використання твору здійснюється лише за згодою автора або особи, якій передано відповідне майнове право (за виключенням випадків, вичерпний перелік яких встановлено законом).

Частиною першою статті 15 Закону встановлено, що майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями Закону, після чого ця особа стає суб`єктом авторського права.

За приписами частини першої статті 31 Закону автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Майнові права, що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані.

У пункті 7 постанови пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 року № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» (далі - постанова № 5) зазначено, що відповідно до статті 45 Закону суб`єкти авторського права і суміжних прав можуть управляти своїми правами: особисто, через свого повіреного, через організацію колективного управління.

Згідно з підпунктом "г" частини першої статті 49 Закону організації колективного управління повинні виконувати від імені суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав і на основі одержаних від них повноважень, зокрема, таку функцію: звертатися до суду за захистом прав суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав відповідно до статутних повноважень та доручення цих суб`єктів. При цьому окреме доручення для представництва в суді не є обов`язковим.

У пункті 49 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних із захистом прав інтелектуальної власності» (надалі по тексту - постанова № 12) наведено, що організації колективного управління, які здійснюють управління майновими правами на твори, повинні довести наявність у них прав на управління авторськими майновими правами певного кола осіб.

Отже, з наведеного можна дійти висновку, що у разі звернення організації колективного управління до суду з позовом про захист прав суб`єктів авторського права суд повинен з`ясовувати обсяг повноважень цієї організації згідно з договорами, укладеними цією організацією та суб`єктом авторського права. Якщо у організації колективного управління відсутні повноваження на управління майновими правами суб`єкта авторського права, зокрема, щодо конкретного твору, судам слід відмовляти у задоволенні позову цієї організації.

У пункті 30.1 Постанови №12 значиться: у вирішенні спорів, пов`язаних з передачею авторського права, господарські суди повинні всебічно і повно досліджувати обставини щодо обсягу прав, які передано чи надано у використання за договором, строку дії авторського договору тощо. У разі коли з матеріалів справи вбачається, що мало місце неодноразове передання майнових прав на твір, господарському суду у розгляді справи необхідно з`ясовувати усі обставини, пов`язані із встановленням суб`єктів майнового права на твір і передачею (відчуженням) повністю чи частково прав таких суб`єктів. Зокрема, підлягають з`ясуванню питання про те, який саме обсяг майнових прав передано і чи дотримано при цьому вимоги Закону щодо авторського договору; яким у зв`язку з цим є обсяг майнового права відповідної особи тощо.

З наведеного слідує, що у разі неодноразової передачі майнових прав на твір має бути встановлений весь ланцюг суб`єктів авторського права і обсяг прав які передавались від однієї особи (суб`єкта) до іншої, від автора до позивача у справі.

Як було зазначено вище, на підтвердження передачі майнових авторських прав на музичний твір та їх умов організація надала лише Ліцензійний договір, а відтак, встановити який саме обсяг прав щодо твору належав ТОВ «Ворнер/Чаппелл» на момент укладення Ліцензійного договору з ТОВ «Ворнер Мьюзік Україна» і чи мало право ТОВ «Ворнер/Чаппелл» передавати ці права третім особам, не вбачається можливим.

Беручи до уваги викладені обставини, не вбачається за можливе перевірити повноваження ТОВ «Ворнер/Чаппелл» на передачу майнових прав на музичні твори третім особам, як того вимагають приписи пунктів 28 та 30.1 Постанови №12, а відтак зазначений договір є недостатнім для встановлення обставин справи (суб`єктності позивача) у розумінні статті 77 ГПК України (Обставини справи які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування).

Водночас суд критично сприймає доводи скаржника з посиланням на статтю 204 ЦК України, оскільки оскаржуваним рішенням не ставиться під сумнів чинність і правомірність Договору та Ліцензійного договору, які долучені позивачем до матеріалів справи, а йде мова про дотримання судом основних засад судочинства, до яких стаття 129 Конституції України відносить змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки предметом Ліцензійного договору є саме видача ліцензії (ліцензія - це письмове повноваження, видане особою, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензіара), іншій особі (ліцензіату), яке надає їй право на використання цього об`єкта в певній обмеженій сфері), то ліцензію може видати або автор (його право не потребує доведенню, якщо автору видане відповідне свідоцтво), або особа, якій автором це право передане. Але в останньому випадку факт передачі відповідних прав має доводитись в порядку передбаченому ГПК України.

Доведення ж цих обставин покладається саме на позивача, оскільки він є ліцензіатом. При цьому інститут правомірності договору не звільняє заінтересовану особу, в даному випадку позивача, від обов`язку доведення своєї позиції і подання відповідних доказів до суду.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не вважає Ліцензійний договір належним доказом наявності майнових авторських прав у позивача на музичні твори.

Разом з тим, відповідно до підпункту 9.2.2 пункту 9.2 Договору організація з метою захисту прав видавника та реалізації своїх повноважень має право вчиняти будь-які інші дії (вживати заходи), направлені на захист авторських прав видавника за умови отримання попередньої письмової згоди видавника, проте наявний в матеріалах справи лист (без зазначення номеру та дати) не містить відомостей які б підтверджували повноваження організації для захисту видавника у суді і обрання способу такого захисту.

На думку організації, подані суду докази, а саме: відео-звукозапис фіксації використання спірних музичних творів у закладі; акт фіксації порушення авторських прав, складений представником організації Чепурко Ю.В., що діяв на підставі довіреності № 30/12/16/2 від 30.12.2016; фіскальні чеки, що підтверджують перебування особи у приміщенні ресторану, в силу частини другої статті 79 ГПК України, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про доведеність факту порушення відповідачем прав позивача.

Досліджуючи надані організацією докази, а саме: відео-звукозапис, акт та фіскальні чеки, колегія Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що Господарський суд Київської області дав правильну оцінку вказаним доказам, оскільки:

- переглядаючи відео-звукозапис, встановити особу, що його здійснювала - неможливо (особа ОСОБА_1 на відеозаписі відсутня, а довіреність не демонструється);

- відео-звукозапис не містить факту звернення організації до відповідача з запитом для отримання інформації щодо підстав використання відповідачем спірних музичних творів;

- з відео-звукозапису не вбачається, що представнику відповідача пропонувалося ознайомитися та підписати акт фіксації порушення авторських прав який складений представником організації і він відмовився від його підписання;

- з відео-звукозапису неможливо встановити час оформлення акту фіксації та місце його складання, тобто відеозапис не підтверджує факту заповнення та підписання акту саме в приміщенні ресторану «Княжий двір» де, за доводами організації, відбулося порушення майнових авторських прав.

З поданого суду, в якості доказу, відео-звукозапису вбачається лише те, що зйомка проводилась таємно, у закладі де розміщені стільці та столи.

Отже, таким чином неможливо стверджувати, що фіксація публічного виконання музичних творів була здійснена належним чином і уповноваженою особою (невідомо, якою саме особою здійснювалася фіксація, не встановлено відношення її до організації колективного управління).

Водночас, наявні матеріали справи не містять доказів того, що 16.08.2017, під час перебування представника організації у закладі, звучало виконання саме спірних музичних творів, оскільки відеозапис відображає лише сталий вигляд екрану невідомого пристрою (можливо мобільного телефону) який по типу скриншоту фрагментарно фіксує ідентифікацію музичних творів.

Крім того, подані суду фіскальні чеки лише підтверджують присутність представника організації 16.08.2017 у даному закладі та придбання ним товару на суму 45 грн. і не є доказом порушення відповідачем вимог Закону, оскільки не відображають факту публічного виконання відповідачем спірних музичних творів під час здійснення господарської діяльності у приміщенні ресторану «Княжий двір».

За таких обставин, дослідивши матеріали справи та подані позивачем докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується з твердженнями Господарського суду Київської області та вважає, що надані організацією докази, з урахуванням приписів статей 76, 77, 78 та 79 ГПК України не є належними, допустимими та достовірними доказами на підтвердження факту комерційного використання відповідачем спірних музичних творів, а саме: In common (виконавець Alicia Keys), Joanne (виконавець Lady Gaga) та Stereo Mexico (виконавець PH Electro) 16.08.2017 в приміщенні ресторану «Княжий двір» (Київська обл., Броварський р-н., с. Княжичі, вул. Стогнія, 39А).

Разом з тим Північний апеляційний господарський суд критично сприймає викладені у оскаржуваному рішенні доводи Господарського суду Київської області стосовно того, що оскільки ані Договір, ані Ліцензійний договір не визнавались судом недійсними, то в силу статті 204 ЦК України, у організації наявні повноваження на звернення до суду з даним позовом з підстав, викладених вище.

При цьому суд апеляційної інстанції відзначає, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з`ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення (аналогічна позиція викладена в постанові Пленуму ВГСУ № 7 від 17.05.2011).

Враховуючи наведене в постанові та беручи до уваги, що Господарський суд Київської області дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову ПО «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами», відсутні підстави для зміни чи скасування вказаного рішення, а отже, підстав для задоволення апеляційної скарги організації судом не вбачається.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши заяву позивача від 03.05.2019 про вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи відсутність підстав для задоволення позову та апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 267 - 270, 273, 275, 276, 281 - 285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватної організації «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Княжий двір ЛТД» про стягнення 237 870 грн. залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2019 у справі № 911/2523/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/2523/18 повернути до Господарському суду Київської області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.06.2019

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.А. Верховець

М.Л. Доманська