РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.06.2019Справа № 910/17390/18

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Мазур В.М.

розглянувши справу № 910/17390/18

за позовом приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом"

до товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім"

про визнання недійсною додаткової угоди

За участю представників сторін:

від позивача: Машкова С.О., член органу управління товариства на підставі Статуту;

від відповідача: Старовойтова Д.А., адвокат, ордер КС № 326079 від 10.05.2018р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім" про визнання недійсною Додаткової угоди № 1 від 05.01.2016р. до Договору № 01/16 оренди нежилого приміщення від 01.01.2016р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювана додаткова угода була підписана зі сторони позивача неуповноваженою особою, що є підставою для визнання її недійсною на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/17390/18 від 28.12.2018р. позовну заяву приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" до товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім" про визнання недійсною Додаткової угоди № 1 від 05.01.2016р. до Договору № 01/16 оренди нежилого приміщення від 01.01.2016р. залишено без руху.

09.01.2019р. від приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" через канцелярію суду надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 28.12.2018р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2019р. відкрито провадження у справі № 910/17390/18 та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження з огляду на складність справи. Підготовче засідання призначено у справі на 14.02.2019р.

08.02.2019р. через загальний відділ Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить в позові відмовити, посилаючись на безпідставність заявлених позовних вимог. Обґрунтовуючи свою правову позицію відповідач вказав про наявність Договору оренди нежитлового приміщення №7 від 1999р. та, що спірна Додаткова угода містить печатку позивача, що свідчить, на його думку, про схвалення спірного правочину. А також, користуючись правом, наданим ст. 90 ГПК України, відповідач у відзиві поставив позивачу запитання по суті справи.

11.02.2019р. через загальний відділ Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з відрядженням адвоката, який є представником по даній справі.

В підготовчому засіданні 14.02.2019р. суд задовольнив клопотання представника позивача та відклав підготовче засідання на 14.03.2019р.

13.03.2019р. через загальний відділ Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява з попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат.

В підготовчому засіданні 14.03.2019р. суд оголосив перерву до 28.03.2019р., у зв`язку з невиконанням позивачем своїх процесуальних обов`язків та не поданням відповіді на питання, поставлені відповідачем по суті спору у відзиві на позовну заяву.

26.03.2019р. через загальний відділ Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив.

В підготовчому засіданні 28.03.2019р. суд відклав розгляд справи на 11.04.2019р., у зв`язку з неявкою в засідання суду представника відповідача.

Присутній у підготовчому засіданні 11.04.2019р. представник позивача підтримав позовні вимоги та просив призначити справу до судового розгляду.

Представник відповідача позов не визнав та не заперечував щодо призначення справи до судового розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2019р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.05.2019р.

В судовому засіданні 23.05.2019р. оголошено перерву на 06.06.2019р.

03.06.2019р. через загальний відділ Господарського суду міста Києва від позивача надійшли пояснення.

В судовому засіданні 06.06.2019р. представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Також представник позивача просив відшкодувати витрати на правничу допомогу та зазначив, що оригінал платіжного доручення на сплату 10 000,00 грн. буде надано в порядку абз. 2 ч. 3 ст. 129 ГПК України після ухвалення рішення суду.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 06.06.2019р., відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані позивачем і відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2016р. між приватним акціонерним товариством "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" (далі - орендар) та товариством з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім" (далі - орендодавець) було укладено Договір № 01/16 оренди нежилого приміщення (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення (двоповерховий комплекс) загальною площею 1209 м.кв., розташоване за адресою: м. Київ, вул. Фрометівська, 18.

Відповідно до п. 3.1. Договору, термін оренди становить з дати підписання акту приймання-передачі об`єкту оренди і триває два роки і одинадцять місяців.

Відповідно до п. 4.1. Договору розмір орендної плати за місяць за цим Договором складає 103 125, 00 грн. з урахуванням ПДВ. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається орендодавцем шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць і доводиться до орендатора, але в будь-якому разі індекс інфляції, що може застосовуватися у цьому договорі не може перевищувати 1% на кожен місяць та 12 % на рік.

Орендна плата нараховується з дати підписання акту приймання-передачі (п. 4.2. Договору).

Згідно п. 4.3. Договору, орендна плата сплачується в безготівкову порядку шляхом банківського переказу на поточний рахунок орендодавця наперед не пізніше 15-го числа поточного місяця.

01.01.2016р. між сторонами було підписано акт приймання-передачі приміщень, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у користування нежитлове приміщення (двоповерховий комплекс) загальною площею 1209 кв.м., розташоване за адресою: м. Київ, вул. Фрометівська, 18.

Договір № 01/16 оренди нежилого приміщення від 01.01.2016р. від імені приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" підписаний фінансовим директором Котляровим В.О., від імені товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім" - директором Халявко К.П.

05.01.2016р. між приватним акціонерним товариством "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" та товариством з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім" укладено Додаткову угоду №1 до Договору № 01/16 оренди нежилого приміщення від 01.01.2016р. (далі - Додаткова угода), відповідно до п. 1 якої сторони погодили пункт 1.1. Договору викласти в наступній редакції: „Орендодавець передає, а орендар приймає в оренду нежитлове приміщення площею 353,3 кв.м, яке знаходиться на балансі орендодавця і розташоване за адресою: 03039, м. Київ, вул. Фрометівська, 18 з метою виконання статутної діяльності."

Додаткова угода №1 до Договору № 01/16 оренди нежилого приміщення від 01.01.2016р. від імені приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" підписана головним бухгалтером ОСОБА_3 ., від імені товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім" - директором Халявко К.П.

30.08.2017р. між сторонами укладено Додаткову угоду № 2 до Договору, відповідно до якої сторони дійшли взаємної згоди щодо викладення п. 3.1. Договору в наступній редакції: «Термін дії договору оренди припиняється 01 вересня 2017 року. Передача об`єкту оренди оформляється актом прийому-передачі до 15 вересня 2017 року».

01.09.2017р. між сторонами було підписано акт приймання-передачі приміщень, відповідно до п. 1 якого орендар передав, а орендодавець прийняв нежитлове приміщення (двоповерховий комплекс), розташоване за адресою: м. Київ, вул . Фрометівська, 18 .

Позивач вважає, що Додаткову угоду № 1 від 05.01.2016р. до Договору № 01/16 оренди нежилого приміщення від 01.01.2016р. від імені приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" підписано особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є підставою для визнання її недійсною на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що в позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з п. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Органи юридичної особи діють у межах повноважень, наданих їм установчими документами та законом. Орган юридичної особи як її частина представляє інтереси останньої у відносинах з іншими суб`єктами права без спеціальних на те повноважень (без довіреності). Між юридичною особою та її органом правові відносини не виникають, а тому дії її органу визнаються діями самої юридичної особи.

У відносинах з третіми особами слід виходити з презумпції наявності достатнього обсягу повноважень на здійснення дієздатності юридичної особи як у одноособового органу юридичної особи, так і керівника її колегіального органу.

Правовідносини, які виникають між юридичної особою та її органом, є представництвом, яке ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України визначено як обов`язок або право однієї сторони вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що Додаткова угода № 1 від 05.01.2016р. до Договору № 01/16 оренди нежилого приміщення від 01.01.2016р. від імені приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" укладена неуповноваженою особою з огляду на наступне.

Як вбачається з преамбули Додаткової угоди № 1 від 05.01.2016р. до Договору № 01/16 оренди нежилого приміщення від 01.01.2016р., від імені приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" її підписано головним бухгалтером ОСОБА_3 , яка діяла на підставі Статуту.

З аналізу положень Статуту приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом", затвердженого рішенням загальних зборів, оформленого протоколом №20 від 06.12.2010р., судом встановлено, що головний бухгалтер ОСОБА_3 на момент укладання спірного Договору управління не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Так, Статут приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" не містить жодної норми, яка б надавала ОСОБА_3. як головному бухгалтеру приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" повноваження вчиняти будь-які правочини від імені приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом".

Положенням ч. 3 статті 244 ЦК України передбачено, що довіреністю є письмовий документ, який видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Статтею 246 ЦК України встановлено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Відповідно до Статуту приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом", від імені позивача без довіреності може діяти лише ректор у межах, встановлених законами України, цим Статутом та рішеннями Загальних зборів і Наглядової ради.

Крім того, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, станом на день укладення спірної Додаткової угоди були включені відомості про осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, відповідно до яких право діяти без довіреності мали лише дві особи: керівник - Курко Микола Нестерович , 15.12.2015 (виконуючий обов`язки) та фінансовий директор Котляров Валерій Олександрович .

Відповідно до п. 7.83. Статуту, для вирішення поточних питань діяльності Академії призначаються посадові особи, які діють в межах визначеної посадовими інструкціями, відповідними довіреностями та цим Статутом компетенції.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_3 . довіреності на підписання від імені ПрАТ «ВНЗ «МАУП» спірної Додаткової угоди.

Згідно з частиною 1 статті 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Перевищення повноважень - це довільне збільшення представником обсягу права на здійснення правочинів, який встановлено вказівками особи, яку представляють, або нормами права. При перевищенні повноважень представник зі своєї ініціативи розширює межі наданого йому повноваження, не погодивши такий відступ з особою, яку представляють.

Виходячи з положень ст. 241 Цивільного кодексу України, можливі два варіанта поведінки особи, яку представляють, при представництві з перевищенням повноважень: - схвалення правочину; - відмова від його схвалення.

Наведена норма застосовується, якщо представник має повноваження на вчинення правочину, але вчиняє його з перевищенням обсягу права на здійснення правочину, який встановлено особою, яку він представляє, діючи при цьому в межах закону.

Разом з тим, не можна вважати правочин схваленим особою, від імені якої його укладено, якщо дії, що свідчать про прийняття його до виконання, вчинені особою, котра зловживаючи своїм службовим становищем.

Аналогічну правову позицію було висловлено Верховним Судом України і у рішенні від 26.08.2014 у справі N 3-94гс14. Зокрема, у вказаному рішенні Верховним Судом України висловлено правову позицію про те, що вчинення дій, направлених на схвалення правочину безпосередньо особою, яка уклала правочин із перевищенням повноважень, не може свідчити про схвалення правочину особою, від імені якої було укладено договір, у розумінні статті 241 Цивільного кодексу України, тобто було надано правову оцінку випадку коли правочин вчинено особою за відсутності відповідних повноважень та в подальшому здійснено дії, які свідчать про подальше схвалення правочину від імені юридичної особи, тією ж особою.

Доказів вчинення дій, спрямованих на виконання Додаткової угоди № 1 від 05.01.2016р. до Договору № 01/16 оренди нежилого приміщення від 01.01.2016р., які б свідчили про її наступне схвалення сторонами, матеріали справи не містять.

При цьому, наявність відтиску печатки підприємства на вчиненій неуповноваженою особою угоді не є її наступним схваленням.

Також, судом враховано, що акт приймання-передачі приміщень від 01.09.2017р., підписаний сторонами, у зв`язку із припиненням дії Договору оренди приміщення № 01/16 від 01.01.2016р., не містить в собі посилання на площу об`єкту оренди, який підлягав поверненню. Тобто наявність Додаткової угоди № 1 від 05.01.2016р. до Договору № 01/16 оренди нежилого приміщення від 01.01.2016р. та її схвалення учасниками господарських відносин мало відобразитись в акті приймання-передачі приміщень від 01.09.2017р. щодо повернення об`єкту меншої площі, ніж було передано.

Однак, як в акті передачі об`єкта в оренду від 01.01.2016р., так і в акті повернення об`єкту з оренди від 01.09.2017р. об`єктом оренди визначено - нежитлове приміщення (двоповерховий комплекс), розташований за адресою: м. Київ, вул. Фрометівська, 18.

Отже, відсутність в акті приймання-передачі приміщень від 01.09.2017р. площі нежитлових приміщень, які повернуто, у зв`язку із припиненням дії Договору оренди, свідчить про відсутність схвалення спірної додаткової угоди позивачем.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п`ятою, шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України, визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Таким чином, судом встановлено, що спірна Додаткова угода № 1 від 05.01.2016р. до Договору № 01/16 оренди нежилого приміщення від 01.01.2016р. від імені позивача була укладена особою за відсутності належних повноважень, що суперечить чинному законодавству та є підставою її недійсності.

Посилання відповідача на Договір оренди нежитлового приміщення №7 від 1999р. в обґрунтування дійсності Додаткової угоди № 1 від 05.01.2016р. до Договору № 01/16 оренди нежилого приміщення від 01.01.2016р. є безпідставним та необґрунтованим.

Інші заперечення відповідача, наведені у відзиві, не приймаються судом до уваги, оскільки не спростовують встановлених вище обставин.

Крім того, суд звертає увагу на те, що за приписами статті 215 Цивільного кодексу України, будь-який правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Відтак, цивільне законодавство не ставить обов`язковим доведення порушення прав особи, яка звернулась позовом про визнання правочину недійсним.

Водночас, під час вирішення даного спору судом було встановлено, що питання дійсності спірної додаткової угоди пов`язано з вирішенням іншого судового спору, а відтак позивач правомірно звернувся до суду з даним позовом.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсною на підставі частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України Додаткової угоди № 1 від 05.01.2016р. до Договору № 01/16 оренди нежилого приміщення від 01.01.2016р, укладеної між приватним акціонерним товариством "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" та товариством з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім".

Згідно з частиною 1 статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення.

Крім того, частиною 3 статті 207 ГК України передбачено, що господарське зобов`язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення. Якщо ж за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним з моменту його виникнення і припиняється на майбутнє, а не з моменту укладення.

З огляду на встановлені вище обставини, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на відповідача.

Також, позивач просив покласти витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. на відповідача.

13.03.2019р. через канцелярію суду від представник позивача надійшла заява про попередній розрахунок суми судових витрат, до якої додано договір № 2 про надання правничої допомоги від 11.02.2019р., звіт № 3 від 11 березня 2019 року, копія платіжного доручення № 2017 від 12.03.2019р.

Статтею 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат в сумі 10 000,00 грн. представник позивача надав документи, визначені ч. 8 ст. 129 ГПК України, а також представив оригінал платіжного доручення № 2017 від 12.03.2019р.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що витрати позивача, пов`язані з правничою допомогою адвоката в сумі 10 000,00 грн., відповідно до вимог ст. 129 ГПК України, слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсною Додаткову угоду №1 від 05.01.2016р. до Договору оренди нежитлового приміщення № 01/16 від 01.01.2016р., укладену між приватним акціонерним товариством «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» та товариством з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр «Нафтохім»

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім" (03039, м. Київ, вулиця Фрометівська, будинок 18, ідентифікаційний код 13694889) на користь приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" (03039, м. Київ, вулиця Фрометівська, будинок 2, ідентифікаційний код 00127522) 1 762 грн. витрат по сплаті судового збору та 10 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 18.06.2019р.

Суддя А.І. Привалов