СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2019 р. Справа № 917/3/19

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого (доповідача): Чернота Л.Ф.

судді: Стойка О.В., Білецька А.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу (вх.№1639 П/3)

Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ
на рішення Господарського суду Полтавської області
від03.04.2019 року (повне рішення складено 08.04.2019 року)
у справі№917/3/19 (суддя О. С. Семчук)
за позовом до проПублічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ Приватного акціонерного товариства Полтавський турбомеханічний завод, м. Полтава стягнення 107 504,26 грн.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "НАК "Нафтогаз України", м. Київ звернувся до місцевого господарського суду із позовною заявою №14/4-1783 від 27.12.2018 до відповідача - Публічного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод», м. Полтава, Полтавська область, в якій просив суд стягнути з відповідача на свою користь пеню у розмірі 97 016,74 грн., 3% річних в сумі 5 232,16 грн. та інфляційні втрати в розмірі 5 255,36 грн. - загалом 107 504,26 грн.

Позовна заява мотивована порушенням відповідачем умов господарського зобов`язання за укладеним між сторонами 25.12.2014 договору № 4049/15-БО-24 купівлі-продажу природного газу (далі -Договір) через несвоєчасну оплату за переданий йому позивачем природний газ за договором, внаслідок чого у відповідача виникли зобов`язання сплатити спірні суми пені, 3 % річних та інфляційні втрати.

29.03.2019 від відповідача надійшло клопотання №12/16-003058 (з додатками) про залучення до матеріалів справи доказів та визнання поважними причин неподання зазначених у клопотанні доказів у встановлений судом строк для подання відзиву (а.с. 78-86).

Згідно ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд першої інстанції задовольнив клопотання відповідача та долучив надані ним докази до матеріалів справи.

Відповідач у відзиві на позов просив суд зменшити розмір штрафних санкцій, заявлених до стягнення позивачем.

У заяві від 27.03.2019 відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що він є теплопостачальною організацією і згідно чинного законодавства, нараховані позивачем суми пені, річних та інфляційних підлягають списанню.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 03.04.2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, з наступних підстав, що погашення заборгованості за переданий позивачем відповідачу природний газ у 2015 році було здійснено у повному обсязі до набрання чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а тому, відповідно до положень вказаного Закону, нараховані на таку заборгованість пеня, 3% річних та інфляційні підлягали списанню.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою №14-4-535 від 19.04.2019 року, в якій просить поновити АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» строк на подання апеляційної скарги на рішення господарського Полтавської області від 03.04.2019 р. у справі №917/3/19 та прийняти апеляційну скаргу до провадження. Скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 03.04.2019 року у справі №917/3/19 повністю. Ухвалити нове рішення по справі, яким вимоги АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення 107 504,26 грн. задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що в оскаржуваному рішенні Господарським судом Полтавської області не враховано аргументів та доказів позивача, не зазначено мотивів такого неврахування, чим порушено вимоги ст. ст. 7, 86, 238 ГПК України, що призвело, на думку апелянта, до ухвалення незаконного рішення.

Позивач вважає, що застосування ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» до спірних відносин є неправомірним.

Відзначає, що матеріали справи №917/3/19 не містять належних доказів включення відповідача до реєстру. Вважає, що списання заборгованості є неправомірним, а відмова у задоволенні позовних вимог - незаконною.

Звертає увагу суду на тому, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дійшов хибного висновку, що виконання частини 3 статті 7 Закону не потребує включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Також, позивач зазначає, що відповідач не є суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії, а тому дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016р. № 1730-УІІІ не поширюється на спірні правовідносини сторін.

Окрім того, докази укладення Відповідачем відповідних договорів на постачання теплової енергії зі споживачами, які відносяться до категорії "населення", в матеріалах справи - відсутні, що суперечить вимогам Закону України "Про теплопостачання".

До того ж, відповідно до ст. 23 Закону України "Про теплопостачання", господарська діяльність з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії підлягає ліцензуванню в порядку, встановленому законом. Доказів отримання Відповідачем відповідної ліцензії на здійснення теплопостачання в матеріалах справи відсутні.

Звертає увагу суду на те, що зазначення у п. 1.2. спірного договору умови, що газ, який продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, не є безумовною підставою використання поставленого газу саме для виробництва теплової енергії населенню, оскільки доказів того, що відповідач є виробником теплової енергії та саме для населення - ним не надано.

Тому, позивач вважає, що помилковим є висновок суду першої інстанції про застосування положень наведеного Закону до спірних правовідносин та як наслідок, відмова у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.2019 року визначено колегію у складі: Чернота Л. Ф. головуючий суддя (доповідач), судді: Зубченко І.В., Стойка О. В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.05.2018 р. у справі №917/3/18 керуючись ст.ст. 8, 234, 235, 258, 262, 263, 270 Господарського процесуального кодексу України було відкрито апеляційне провадження у справі №917/3/19. Встановлено учасникам справи строк до 12.06.2019 року включно для надання суду відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання його копій та доданих до нього документів іншій стороні у справі в порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України. Встановлено учасникам справи строк до 12.06.2019 року включно для подання до Східного апеляційного господарського суду заяв та клопотань, що пов`язані з розглядом апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ на рішення Господарського суду Полтавської області від 03.04.2019 року у справі №917/3/19 із доказами надсилання їх копій іншим учасникам справи.

Клопотань, що пов`язані з розглядом апеляційної скарги від учасників справи не надходило.

За таких обставин, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.

Враховуючи положення ч.ч.13, 14 ст.8 ГПК України, фіксація розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) не здійснюється.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Ryabykh v.Russia від 24.07.2003 року, Svitlana Naumenko v. Ukraine від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Розумність строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі G. B. проти Франції), тощо. Отже, поняття розумний строк є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:

- укладення 25.12.2014 між сторонами договору купівлі-продажу природного газу №4049/15-БО-24, відповідно до умов п.1.1 якого позивач (продавець) зобов`язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ ввезений на митну територію України НАК Нафтогаз України, за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач (покупець) прийняти та оплатити газ на умовах договору (а.с. 14-19);

- укладання між сторонами додаткових угод №1 від 24.02.2015, №2 від 27.03.2015, №3 від 15.04.2015, №4 від 27.05.2015, №5 від 30.06.2015, №6 від 21.07.2015, №7 від 30.07.2015, №8 від 20.10.2015, №9 від 22.10.2015, №10 від 02.11.2015 до Договору купівлі-продажу природного газу № 4049/15-БО-24 від 25.12.14 р. (а.с. 20-29);

- підписання сторонами актів прийому-передачі природного газу протягом 2015 року на загальну суму 1 328 769. 40 грн. (а.с. 30-36);

- оплати Відповідачем вартості поставленого природного газу у повному обсязі в період з 01.01.2015 по 30.06.2016 (а.с. 37-39).

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасного внесення оплати за поставлений природний газ, внаслідок чого позивачем нараховано на суму заборгованості пеню в розмірі 97 016,74 грн., а також 3% річних у розмірі 5 232,16 грн. та інфляційні втрати у розмірі 5 255,36 грн.

Відмова у задоволенні позовних вимог стала підставою для звернення позивача з апеляційною скаргою до суду.

Дійсно, 30.11.2016 р. набрав чинності Закон України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії від 03.11.2016р. № 1730-VIII (далі Закон №1730), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Метою цього Закону є поліпшення фінансового становища теплопостачальних підприємств життєзабезпечення, запобігання їхнього банкрутства, забезпечення фінансової стабільності та уникнення кризових ситуацій під час проходження опалювального періоду.

Згідно зі ст. 2 Закону, його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Для застосування положень даного Закону №1730 необхідна наявність кількох умов, зокрема, відносини повинні бути між постачальником природного газу та підприємством, яке здійснює виробництво теплової або електричної енергії, централізоване водопостачання та водовідведення населенню, використовуючи природний газ, а сума основного боргу має бути сплачена підприємством постачальнику до набрання чинності вказаним Законом.

У розумінні ст. 1 Закону України Про теплопостачання, теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії, споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у спірних правовідносинах є Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, який є постачальником природного газу у розмінні Закону №1730.

В свою чергу, відповідачем у даній справі є Публічне акціонерне товариство «Полтавський турбомеханічний завод», є юридичною особою, основними видами діядьностії якого є: код КВЕД 28.11 Виробництво двигунів і турбін, крім авіаційних, автотранспортних і мотоциклетних двигунів (основний); Код КВЕД 28.99 Виробництво інших машин і устатковання спеціального призначення, н. в. і. у.; Код КВЕД 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; Код КВЕД 35.30 Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря; Код КВЕД 36.00 Забір, очищення та постачання води; Код КВЕД 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

На підтвердження того, що відповідач є теплопостачальною організацією останнім також надано копії ліцензій на виробництво, постачання та транспортування теплової енергії №457 від 05.10.2012 (том 1, а.с. 81-83) і копії актів виконаних робіт (надання послуг) №282 від 31.10.2015, №19 від 31.01.2015, №6 від 27.01.2015 (том 1, а.с. 84-86), які підписані відповідачем (виконавець) та Управлінням освіти міськвиконкому м. Полтава, Державною фітосанітарною інспекцією Полтавської області, Полтавською виправною колонією УДД УПВП № 64 (замовники) і свідчать про надання відповідачем послуг з постачання теплової енергії у 2015 році.

До того ж, відповідно до ст. 23 Закону України Про теплопостачання, господарська діяльність з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії підлягає ліцензуванню в порядку, встановленому законом.

Оскільки погашення заборгованості за переданий позивачем відповідачу природний газ у 2015 році було здійснено у повному обсязі до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", то відповідно до положень вказаного Закону, нараховані на таку заборгованість пеня, 3% річних та інфляційні підлягали списанню.

У даному випадку відповідачем (виконавцем) були проведені роботи (послуги) з постачання пари та гарячої води за державні кошти, що підтверджується актами виконання робіт (надання послуг), які підписані без зауважень та скріплені підписами та печатками підприємств відповідальними особами за здійснення господарської операції і правильності її оформлення з боку виконавця - ПАТ «Полтавський турбомеханічний завод» та з боку замовника - Управління освіти міськвиконкому м. Полтава, Державною фітосанітарною інспекцією Полтавської області, Полтавською виправною колонією УДД УПВП № 64 (), що відповідає вимогам пункту 1.2 спірного договору.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення 97016,74 грн. пені, 5232,16 грн. 3% річних та 5255,36 грн. інфляційних втрат є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі не спростовують факти, викладені у рішенні суду першої інстанції.

Судова колегія дійшла висновку, що застосування до споживачів норми частини 3 статті 7 Закону не ставиться в залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення заборгованості за спожитий природний газ до набрання чинності 30.11.2016 цим Законом.

Суд апеляційної інстанції відхиляє аргументи скаржника про неврахування судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення судової практики Верховного Суду, вважає, що позивач на власний розсуд тлумачить висновки, викладені в постановах Верховного Суду у справах №910/15010/16, №910/16766/13, 914/2851/16, №922/1110/15, №908/3125/16, №922/4355/14, №908/2114/16, №910/17076/16, №914/1111/16, №912/3303/16, №927/1442/15, №910/15873/13, №917/348/16, №911/3951/16, 911/3951/16 від 02.10.2017 р.

Посилання позивача, на постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.02.2019 року у справі №917/887/18, де НАК «Нафтогаз» було стороною у справі» також, є необґрунтованим, тоді як, у вищенаведеній справі були відсутні докази отримання відповідачем відповідної ліцензії на здійснення теплопостачання. Зазначення у п. 1.2. договору у справі №917/887/18 було зазначено умови, що газ, який продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, не є безумовною підставою використання поставленого газу саме для виробництва теплової енергії населенню, однак, доказів того, що відповідач є виробником теплової енергії та саме для населення ним не було надано. Тому, застосування положень наведеного Закону до спірних правовідносин у вищезазначеній справі було недоцільним. Крім того, Судами вказано, що нормою частини третьої статті 7 Закону законодавець передбачив можливість уникнення боржником відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання, як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань. Крім цього вказаною нормою не ставиться право ненарахування неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних в залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

З огляду на викладене, твердження скаржника про відсутність у судів підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону через невключення відповідача до Реєстру, не ґрунтуються на нормах законодавства.

Також, судова колегія відхиляє аргументи скаржника щодо відсутності у матеріалах справи доказів набуття відповідачем статусу учасника процедури врегулювання, а саме, що відповідач є теплопостачальною або теплогенеруючою організацію, враховуючи, що частиною третьою статті 7 Закону передбачено, що інфляційні нарахування, неустойка, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню щодо заборгованості за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина 3 статті 7 Закону є нормою прямої дії, її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності цим Законом.

Зокрема, реалізація цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 22.02.2018 у справі №911/3914/14, від 03.04.2018 у справі №904/11325/16, від 06.04.2018 у справі №904/10747/16, від 10.04.2018 у справі №916/3054/16, від 11.04.2018 у справі №910/17962/15, від 17.04.2018 у справі №904/11358/16, від 26.04.2018 у справі №911/3945/16, від 02.05.2018 у справі №920/1060/16,15.05.2018 у справі №908/3126/16, від 23.05.2018 у справі № 908/3125/16, від 23.05.2018 у справі № 904/10733/16, від 20.06.2018 у справі №916/3055/16, від 06.07.2018 у справі №918/882/15, від 23.07.2018 у справі №904/10294/17, від 07.08.2018 у справі №925/1584/17, від 21.08.2018 у справі №925/104/18, від 21.08.2018 у справі № 925/107/18, від 30.08.2018 у справі №905/2796/17, від 06.09.2018 у справі №925/106/18, від 13.12.2018 у справі №925/105/18, від 18.12.2018 у справі №905/301/18, від 20.12.2018 у справі №904/1619/18, від 22.12.2018 у справі №904/2961/18, від 16.01.2019 у справі № 905/299/18, від 26.02.2019 у справі № 926/992/18.

Враховуючи викладене, а також встановлені судом першої інстанції обставини щодо здійснення відповідачем остаточного розрахунку за договором №4049/15-БО-24 від 25.12.2014 року, а саме, у березні 2016 року, тобто до набрання чинності Законом 30.11.2016, тому положення цього Закону, зокрема частини третьої статті 7, розповсюджуються на спірні правовідносини, у зв`язку з чим місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість, сплачену до набрання чинності зазначеним Законом.

Таким чином, доводи скаржника щодо неправомірності відмови у задоволенні позовних вимог не знайшли свого правого та матеріального підтвердження, оскільки не ґрунтуються на нормі закону та не відповідають обставинам справи, а тому відповідні вимоги не підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні про відмову у задоволенні позовних вимог грунтується у відповідності до норм законодавства, зокрема частини 3 статті 7 Закону, а також відповідно до встановлених на підставі доказів у справі обставин справи.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ не підлягає задоволенню, рішення господарського суду Полтавської області від 03.04.2019 року про відмову у задоволенні позовних вимог підлягає залишенню без змін на підставі ст. 276 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати про стягнення судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2643,00 грн. підлягають віднесенню на Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ.

Керуючись ст.ст. 86,129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ на рішення господарського суду Полтавської області від 03.04.2019 року (повний текст рішення складено та підписано 08.04.2019 року) у справі №917/3/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 03.04.2019 року (повний текст рішення складено та підписано 08.04.2019 року) у справі №917/3/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених частиною 3 пункту 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 27.06.2019 року.

Головуючий суддя Л.Ф. Чернота

Суддя О.В. Стойка

Суддя А.М. Білецька