РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.06.2019Справа № 910/6927/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Алєєвої І.В., розглянувши у спрощеному провадженні справу

за позовом Споживчого товариства «УТФ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»

про стягнення 106 837, 30 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Споживче товариство «УТФ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про стягнення 106 837, 30 грн., з яких: 92 814, 50 грн. - пеня, 8 189, 52 грн. - 3 % річних, 5 833, 28 грн. - втрачена вигода та 3 000, 00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки соєвої олії від 28.02.2018 № 125/2018/КАМ/О.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.06.2019 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив. Дана ухвала направлена сторонам по справі у встановленому порядку та отримана сторонами, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 05.06.2019.

24.06.2019 року через діловодство Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Крім того, 24.06.2019 від відповідача до суду найшло клопотання про застосування строків позовної давності.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

28.02.2018 між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки соєвої олії № 125/2018/КАМ/О, відповідно до якого постачальник взяв на себе зобов`язання здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені сторонами строки.

Відповідно до п. 1.2., предметом даного договору є поставка соєвої олії.

Поставка товару по даному договору за умовами п. 3.2. відбувається на підставі замовлення покупця засобами телефонного та/або електронного зв`язку.

Пунктом 5.1 договору визначено, що вартість товару визначається у рахунку-фактурі, що видається постачальником на кожну окрему партію товару.

Згідно п. 5.2. договору, розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються покупцем у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

В п. 5.3. договору визначено, що для отримання оплати є необхідність виконання наступних умов: постачальник передає покупцю всю кількість товару згідно рахунку-фактури; сторони підписують належним чином оформлену видаткову накладну; постачальник передає покупцю повний пакет оригіналів документів, зазначених в п. 3.4 та п. 3.5. даного Договору.

Відповідно до п. 5.4. договору, після виконання останньої з умов, зазначених в п. 5.3.:

- покупець сплачує 80 % оплати вартості товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 14 робочих днів, п.п. 5.4.1. пункту 5.4;

- остаточний розрахунок в розмірі 20 % оплати вартості замовленого товару здійснюється протягом 3 робочих днів після того, як постачальник в строки передбачені чинним законодавством засобами електронного зв`язку надіслав покупцю податкову накладну, зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних, але в будь-якому разі не раніше строку, вказаного в пункті 5.4.1. даного Договору, п.п. 5.4.2 пункту 5.4.

Пунктом 6.4. договору передбачено, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, але не більше 5 % від загальної вартості неоплаченого товару.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2020, п. 8.1 договору.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов договору позивачем 02.04.2018 було поставлено відповідачу товар на суму 709 716, 00 грн., що підтверджується рахунком-фактурою № 1 від 02.04.2018, накладною № 1 від 02.04.2018, яка підписана представниками сторін та скріплена печатками підприємств, довіреністю № 139 від 02.04.2018, податковою накладною № 1 від 02.04.2018 та товарно-транспортною накладною № 208 від 02.04.2018. У зв`язку з чим у відповідача виник обов`язок сплатити 80 % оплати за товар протягом 14 робочих днів. Позивачем було зареєстровано податкову накладну та надіслано відповідачу засобами електронного зв`язку 04.04.2018. Тобто граничним терміном сплатити 20 % оплати товару було 23 квітня 2018 року.

01.06.2018 відповідач здійснив оплату за товар у сумі 709 716, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № .

Матеріалами справи також підтверджується, що на виконання умов договору позивачем 05.04.2018 було поставлено відповідачу товар на суму 575 484, 00 грн., що підтверджується рахунком-фактурою № 2 від 05.04.2018, накладною № 2 від 05.04.2018, яка підписана представниками сторін та скріплена печатками підприємств, товарно-транспортною накладною № 102354 від 05.04.2018, довіреністю № 139 від 02.04.2018 та податкової накладною № 2 від 05.04.2018. У зв`язку з поставкою товару у відповідача виник обов`язок сплатити 80 % оплати товару протягом 14 робочих днів. Позивачем було зареєстровано податкову накладну та надіслано відповідачу засобами електронного зв`язку 10.04.2018. Граничним терміном сплатити 20 % оплати даного товару було 26.04.2018 року.

18.05.2018 відповідач здійснив оплату за товар у сумі 575 484, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 990412.

13.04.2018 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 578 816, 00 грн., що підтверджується рахунком-фактурою № 4 від 13.04.2018, накладною № 4 від 13.04.2018, товарно-транспортною накладною № 102361 від 13.04.2018, податковою накладною № 4 від 13.04.2018 та довіреністю № 139 від 02.04.2018. Відповідно до цього, у зв`язку з поставкою цього товару у відповідача виник обов`язок сплатити 80 % оплати протягом 14 робочих днів. Позивачем було зареєстровано податкову накладну та надіслано відповідачу засобами електронного зв`язку 17 квітня 2018 р. Тобто граничним терміном сплатити 20 % оплати даного товару було 06.05.2018 року.

24.05.2018 відповідач здійснив оплату за товар у сумі 578 816, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № .

18.04.2018 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 563 940, 00 грн., що підтверджується рахунком-фактурою № 7 від 18.04.2018, накладною № 7 від 18.04.2018, товарно-транспортною накладною № 102345 від 18.04.2018, податковою накладною № 7 від 18.04.2018 та довіреністю № 139 від 02.04.2018. У зв`язку з поставкою товару у відповідача виник обов`язок сплатити 80 % вартості товару протягом 14 робочих днів. Позивачем було зареєстровано податкову накладну та надіслано відповідачу засобами електронного зв`язку 20.04.2018. Тобто граничним терміном сплатити 20 % вартості товару за договором було 10.05.2018.

18.06.2018 відповідач здійснив оплату за товар у сумі 563 940, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 30525563.

Також, 25.04.2018 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято на загальну суму 698 724, 00 грн., що підтверджується рахунком-фактурою № 9 від 25.04.2018, накладною № 9 від 25.04.2018, товарно-транспортною накладною № 102344 від 25.04.2018, податковою накладною № 9 від 25.04.2018 та довіреністю № 139 від 02.04.2018 р. У зв`язку з поставкою товару у відповідача виник обов`язок сплатити 80 % вартості товару протягом 14 робочих днів. Позивачем було зареєстровано податкову накладну та надіслано відповідачу засобами електронного зв`язку 26.04.2018. Тобто граничним терміном сплатити 20 % вартості товару було 17.05.2018.

21.06.2018 відповідач здійснив оплату за товар у сумі 698 724, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 47528128

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач несвоєчасно виконав свої зобов`язання з оплати поставленого товару у визначений договором строк, а тому просить суд стягнути з відповідача 92 814, 50 грн. - пені та 8 189, 52 грн. - 3 % річних.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача втрачену вигоду в сумі 5 833, 28 грн. у вигляді неодержаних доходів за договором банківського вкладу та 3 000, 00 на професійну правничу допомогу.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 125/2018/КАМ/О від 28.02.2018, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Із змісту ст. 626 ЦК України випливає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, ст. 525 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як зазначалось вище, позивачем було вчасно поставлено товар за умовами договору поставки олії від 28.02.2018 року № 125/2018/КАМО/О, що підтверджується відповідними доказами, доданими позивачем до позовної заяви, а відповідачем не спростовано протилежного щодо своєчасної оплати за поставлений товар.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Матеріалами справи підтверджується, що оплату товару поставленого позивачем було здійснено відповідачем з простроченням.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, ст. 610 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктом 6.4. договору передбачено, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, але не більше 5 % від загальної вартості неоплаченого товару.

Відповідно до ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, ст. 549 ЦК України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Позивачем нараховано до стягнення з відповідача пеню:

- у розмірі 12 329, 55 грн. за період з 26.04.2018 по 18.05.2018;

- у розмірі 10 783, 42 грн. за період з 05.05.2018 по 24.05.2018;

- у розмірі 25 783, 11 грн. за період з 24.04.2018 по 01.06.2018;

- у розмірі 20 487, 24 грн. за період з 11.05.2018 по 18.06.2018;

- у розмірі 23 431, 18 грн. за період з 17.05.2018 по 21.06.2018.

В той же час Товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо вимог позивача про стягнення пені.

Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як роз`яснено у пункті 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вказаним позовом 29.05.2019 (згідно з вхідним штампом канцелярії суду), а тому до вимог про стягнення пені за період з 26.04.2018 по 18.05.2018 та з 05.05.2018 по 24.05.2018 слід застосувати наслідки спливу спеціального строку позовної давності за заявою відповідача, оскільки позивач звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення пені поза межами спеціального строку позовної давності в один рік.

Щодо нарахування пені за періоди з 24.04.2018 по 01.06.2018, з 11.05.2018 по 18.06.2018 та з 17.05.2018 по 21.06.2018, то стягнення пені за вказані періоди підлягають частковому задоволенню, починаючи її обрахунок по кожному періоду в межах строку позовної давності з 29.05.2018.

У разі якщо розрахунок штрафних санкцій позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Окрім цього, при здійсненні по даній справі власного розрахунку пені, яка підлягає до стягнення судом враховано, що до періодів, за які нараховується пеня, позивачем помилково включено дні нарахування пені, в які було сплачено відповідні суми заборгованості.

З огляду на наведене, суд самостійно визначив період прострочення, за який нараховується пеня (в межах періоду визначеного позивачем) та суму пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Отже, за розрахунком суду за період прострочення з 29.05.2018 по 31.05.2018, з 29.05.2018 по 17.06.2018 та з 29.05.2018 по 20.06.2018 з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в розмірі 27 459, 53 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 8 189, 52 грн. - 3 % річних за періоди заявлені позивачем у позові, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року).

Судом перевірено правильність наданого позивачем розрахунку 3 % річних та встановлено, що останній відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, проведений з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання та за відповідний період прострочення, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 8 189, 52 грн. - 3 % річних за періоди вказані позивачем в позовній заяві підлягає задоволенню.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача упущеної вигоди в сумі 5 833, 28 грн. у вигляді неодержаних доходів за договором банківського вкладу, суд зазначає наступне.

Оскільки предметом спору у даному випадку є стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаного доходу), у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, то необхідним є доведення позивачем підстав та розміру неодержаних доходів.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Пред`явлення вимоги про відшкодування упущеної вигоди (неодержаного доходу) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності упущеної вигоди (неодержаних доходів) мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди (неодержаних доходів) відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. При цьому, наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Згідно доданого до позовної заяви розрахунку, позивач визначив суму упущеної вимоги в розмірі 5 833, 28 грн. При розрахунку цієї суми позивач виходив з того, що відповідачем прострочено зобов`язання по оплаті поставленого товару на суму 709 716 грн., а позивач мав намір розмістити вказані кошти на депозитному рахунку в банківській установі строком на 30 днів під 10 % річних.

Здійснивши оцінку поданих позивачем доказів, суд дійшов висновку, що заявлені у даній справі позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди (неодержаного прибутку) побудовані лише на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, які б з розумним ступенем достовірності доводили реальність отримання таких сум саме в результаті оплати заборгованості за поставлений товар. Отже, позивач не довів, що він гарантовано б отримав вигоду у зазначених позивачем розмірах у разі, якби його право не було порушено.

За таких обставин, ймовірна можливість отримання доходу жодним чином не може бути упущеною вигодою, відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача упущеної вигоди у розмірі 5 833, 28 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 27 459, 53 грн. та 3 % річних в розмірі 8 189, 52 грн.

Викладені у відзиві на позов аргументи не можуть бути підставою для повної відмови в задоволенні позову, оскільки не спростовують в повній мірі доводів позивача та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 641, 04 грн. відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Щодо розподілу витрат позивача на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

В ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 1-4 ст. 126 ГПК України).

Матеріалами справи підтверджується, що 13.03.2019 року між позивачем, як клієнтом, та адвокатом Діденком Ігорем Геннадійовичем, як адвокатом, укладено договір про надання правничої (правової) допомоги адвокатом № 13/03/19 (надалі - договір), предметом якого є надання адвокатом усіма законними методами способами правничої (правової) допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав клієнта та його законних інтересів.

В п. 4.2. договору визначено, що розмір гонорару адвоката, умови та порядок його сплати погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього договору.

До матеріалів справи долучено копії: договору про надання правничої (правової) допомоги адвокатом № 13/03/19 від 13.03.2019 року, акту надання послуг № 34 від 16.04.2019 року на суму 3 000, 00 грн., свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КВ № 6154 від 09.08.2018 року та ордеру серія КВ № 439266 на надання правової допомоги.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг) за договором № 13/03/19 від 13.03.2019 року, оскільки з акту надання послуг № 34 від 16.04.2019 року не вбачається за можливе встановити, які саме роботи (послуги) були виконані (надані) адвокатом Діденком Ігорем Геннадійовичем за вказаним договором, оскільки в акті зазначається про надання послуги з правничої (правової) допомоги адвокатом згідно договору № 13/03/19 від 13.03.2019 року, як і не надано додаткової угоди, якою погоджено розміру гонорару адвоката саме в сумі 3 000, 00 грн.

Враховуючи відсутність зазначених вище доказів, суд відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 123, 126, 129, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс (02094, м. Київ, вул. Пожарського, буд. 3, ,) на користь Споживчого товариства «УТФ» (04205, м. Київ, просп. Оболонський, 30, офіс 287, ) грошові кошти: пеню - 27 459 (двадцять сім тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять) грн. 53 коп., 3 % річних - 8 189 (вісім тисяч сто вісімдесят дев`ять) грн. 52 коп. та витрати зі сплати судового збору - 641 (шістсот сорок одна) грн. 04 коп.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В.Алєєва