РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.06.2019Справа № 907/378/18

За позовом Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарство»

до відповідачів: 1) Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України

2) Державної казначейської служби України

Про стягнення 1 012 307,49 грн. збитків,

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники сторін:

від позивача: Давидюк П.К.

від відповідача-1: Максименко В.П..

від відповідача-2: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Радомишльське лісомисливське господарство» звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до відповідача - Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України про стягнення суми 1012307,49 грн. збитків у відповідності до ст.ст. 22, 1166,1173,1174 Цивільного кодексу України, ст.224 Господарського кодексу України.

Відповідач 1 у відзиві проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем не доведено суду обставин заподіяння Державному підприємству «Радомишльське лісомисливське господарство» шкоди у заявленому до стягнення розмірі. Крім того, вказаним учасником судового процесу наголошено на безпідставності стягнення суми з битків з рахунків відповідача 1, а не з Державного бюджету України.

Відповідач 2 у відзиві проти задоволення позовних вимог до Державної казначейської служби України заперечував, з огляду на те, що орган Казначейства України не є розпорядником всіх бюджетних коштів і не відповідає за зобов`язаннями інших бюджетних установ.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 11.06.2018р. позовну заяву залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків, виявлених судом.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 04.07.2018р. господарським судом відкрито провадження у справі № 907/378/18.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 21.11.2018р. у справі №907/378/18 замінено відповідача 2 - Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області на належного відповідача - Державну казначейську службу України.

Оскільки одним із відповідачем у справі є орган, зазначений у частині п`ятій статті 30 Господарського процесуального кодексу України, то матеріали справи №907/378/18 було направлено Господарському суду міста Києва за виключною підсудністю.

26.12.2018р. до Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №907/378/18.

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2018р., справу № 907/378/18 передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою суду від 28.12.2018р. справу № 907/378/18 прийнято до свого провадження суддею Спичаком О.М. та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.

25.03.2019р. до Господарського суду міста Києва надійшла заява Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої відповідача 1 просив доручити Господарському суду Закарпатської області.

Ухвалою від 26.03.2019р. призначено розгляд справи в судовому засіданні в режимі відеоконференції 29.03.2019р.

29.03.2019р. підготовче засідання по справі відкладено на 17.04.2019р.

17.04.2019р. підготовче засідання по справі відкладено на 17.05.2019р.

17.05.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 29.05.2019р.

У судовому засіданні 29.05.2019р. судом було прийнято заяву позивача про уточнення позовних вимог, в якій останній просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарство» суму 1012307,49 грн. збитків, заподіяних Закарпатською митницею Державної фіскальної служби України.

29.05.2019р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.06.2019р.

Представником позивача у судовому засіданні 18.06.2019р. було надано усні пояснення по суті спору, згідно яких позовні вимоги підтримано.

Представник відповідача 1 проти задоволення позову заперечував.

Представник відповідача 2 у судове засідання 18.06.2019р. не з`явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Наразі, з огляду на неявку вказаного учасника судового процесу, суд зазначає наступне.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка відповідача 2 не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 18.06.2019р.

В судовому засіданні 18.06.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Житомирської області перебувала справа №906/443/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарство» про стягнення 997347,28 грн.

Рішенням від 12.07.2017р. Господарського суду Житомирської області по справі №906/443/17 позовні вимоги було задоволено; стягнуто з Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарства» на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 997347,28 грн. нарахованих платежів за час затримки вагонів та 14960,21 грн. судового збору.

03.08.2017р. на виконання вказаного судового рішення було видано наказ.

Наразі, суд зазначає, що частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, виходячи з вищевикладеного, судове рішення по справі №906/443/17, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним обставини повторного доведення не потребують.

У вказаному судовому рішенні було встановлено, що 24.05.2016р. із станції Ірша Південно- Західної залізниці Державним підприємством «Радомишльське лісомисливське господарство» було відправлено вагони №№ 67153056, 65381725, 67655720, 66785874 з вантажем «деревина паливна».

Одержувачами вказаного вантажу у документах зазначено фірми «Пизец ГмбХ» (Гетваєргассе 1, Відень, 1010, Австрія) та Interspain Kft (Вашарошнамень, Ипар, ул. 1 Венгрия).

На дату надходження вказаних вагонів на станцію «Батьово» митного посту «Залізничний» Закарпатської митниці ДФС (28.05.2016р.) надійшли усні орієнтування стосовно здійснення додаткових заходів митного контролю щодо вантажу.

Залізничні вагони було зупинено, про що складено акт загальної форми ГУ-23 № 10998 від 28.05.2016р.

29.05.2016р. на підставі заявки Відділу митного оформлення № 4 (Батьово) митного посту «Залізничний» вих. № 31/16, вагони за номерами 67153056, 65381725, 67655720, 66785874 було подано для повного або часткового вивантаження та проведення митного огляду.

У рішенні по справі №906/443/17 також встановлено, що 29.05.2016р. залізницею було надіслано на станцію відправлення вантажу телеграфне повідомлення для вантажовідправника про затримку вагонів. Повторне повідомлення про затримку вагонів з проханням терміново вирішити з митницею питання про випуск вагонів було направлено вантажовідправнику 17.08.2016р.

З метою проведення митного огляду підрозділом митниці було підготовлено та направлено до відповідного підрозділу залізниці заявку вих. №44/16 від 13.06.2016р. стосовно контрольного зважування товару у вагонах на вагах ділянки «Сортувальна».

За наслідками митного огляду вагонів на предмет перевірки маси вантажу залізницею було складено акти загальної форми ГУ-23 (зваж. по ГУ-78) № 707 від 15.06.2016р., № 708 від 15.06.2016р., № 709 від 15.06.2016р., № 716 від 15.06.2016р.

У рішенні від 12.07.2017р. Господарського суду Житомирської області по справі №906/443/17 встановлено, що за період перебування вагонів на ст. Батьово залізницею було проведено нарахування платежів та зборів, додатково понесених внаслідок митного огляду товару вантажовідправника, розрахунок яких відображено в акті загальної форми № 812 від 20.10.2016р.

З червня 2016 року в зоні митного контролю «Сортувальна» станції Батьово зони діяльності митного посту «Залізничний» було призупинено митні формальності щодо товару «деревина паливна» до жовтня 2016 року.

20.10.2016 з метою проведення заходів митного контролю, спрямованих на виявлення та ймовірного недопущення незаконного переміщення через митний кордон України товарів з порушенням митних правил, начальником митного посту «Залізничний» було направлено залізниці листа за вих. № 07-70-61/34/2813, з проханням дати вказівку про направлення залізничних вагонів №№ 67153056, 65381725, 67655720, 66785874 із товарами на ділянку перезавантаження станції Колчино контрагенту ДП «Мукачівське лісове господарство» для здійснення їх повного вивантаження та митного огляду із залученням експерта Закарпатської Торгово-промислової палати.

По факту перебування вагонів на ст. Колчино Львівської залізниці було складено акти загальної форми №№ 34, 35, 36 від 11.11.2016р.

В подальшому, у зв`язку з відсутністю на ст. Колчино вільних місць для вивільнення вагонів, останні згідно заявки митниці №07-70-61/34/3050 від 10.11.2016р. було перенаправлено в зону митного контролю на територію ДП «Перечинський ЛГ».

23.11.2016р., 24.11.2016р. та 25.11.2016р. на ст. Перечин Львівської залізниці було проведено повне вивантаження вагонів, що зафіксовано в актах загальної форми ГУ-23 № 1043 від 22.11.2016р., № 1056 від 26.11.2016р., № 1067 від 28.11.2016р., № 1068 від 28.11.2016р.

Загалом час простою вагонів №№ 67153056, 65381725, 67655720, 66785874 на станціях Львівської залізниці склав з 28.05.2016р. по 26.11.2016р.

У зв`язку із затримкою вагонів для митного огляду з травня по листопад 2016 року, Державному підприємству «Радомишльське лісомисливське господарство» були нараховані додаткові платежі на суму 997347,28 грн., понесені залізницею на ст. Батьово, ст. Кольчино та ст. Перечин, розрахунок яких проведено за ставками Збірника тарифів №1, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №317 від 26.03.2009р., із застосуванням коригувального коефіцієнта 2,302, про що складені акти загальної форми.

Як свідчать матеріали справи, на підставі наказу від 03.08.2017р. Господарського суду Житомирської області по справі №906/443/17 було відкрито виконавче провадження №55728784, що підтверджується наявною в матеріалах справи постановою від 07.02.2018р. старшого державного виконавця Радомишльського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Постановою від 06.06.2018р. головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Голубович Н.П. було закінчено виконавче провадження №55728784 у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення та зарахуванням грошових коштів на рахунок стягувача згідно платіжного доручення №833 від 05.06.2018р.

Наразі, за твердженнями позивача, саме внаслідок неправомірної затримки Закарпатською митницею Державної фіскальної служби України вагонів №№ 67153056, 65381725, 67655720, 66785874 для митного догляду з травня по листопад 2016 р., позивачу було завдано шкоди, яка складається з суми платежів, що були сплачено Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» згідно судового рішення у справі №906/443/17. При цьому, позивачем наголошено, що обставини неправомірної поведінки встановлено судовим рішенням у справі №806/3090/17. Означені обставини і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься відшкодування шкоди. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні положення про відшкодування шкоди визначено у главі 82 Цивільного кодексу України.

Слід зазначити, що Цивільним кодексом України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду (ст.1166 Цивільного кодексу України). В той же час, ст.1173 Цивільного кодексу України визначено порядок відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування. Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено особливості відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

До суб`єктів відповідальності за цими нормами належать створені відповідно до Конституції України, Конституції Автономної Республіки Крим і правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради і Ради Міністрів Автономної Республіки Крим органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказаних державних органів.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

За приписами статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відтак, на відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох загальних умов відповідальності (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини заподіювача шкоди - суб`єкта владних повноважень, тобто за наявності трьох елементів складу правопорушення (протиправної поведінки у вигляді незаконних рішень, дій чи бездіяльності, заподіяної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою).

Слід зауважити, що шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох елементів цивільного правопорушення: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.ст.1173, 1174 Цивільного кодексу України. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду (аналогічний висновок про застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду від 02.03.2018 у справі № 916/336/17).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією із засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з розглядуваним позовом (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) позивачем повинно бути доведено, зокрема, протиправність поведінки відповідача 1; наявність заподіяної діями вказаного учасника судового процесу шкоди; причинний зв`язок між ними.

Як вказувалось вище, протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

За висновками суду, матеріали справи містять достатні докази наявності протиправної поведінки відповідача 1 як складової відшкодування шкоди. При цьому, суд виходить з такого.

Митний контроль - це сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку. Митні формальності - це сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи (ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України).

Статтею 318 Митного кодексу України визначено, що митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний контроль здійснюється виключно органами доходів і зборів відповідно до цього Кодексу та інших законів України. Митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Відповідно до частини другої статті 218 Митного кодексу України розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

Частинами першою та другою статті 325 Митного кодексу України визначено, що за письмовою заявою власника товарів або уповноваженої ним особи та з дозволу органу доходів і зборів можуть здійснюватися навантаження, вивантаження, перевантаження, усунення пошкоджень упаковки, розпакування, упакування, перепакування, зважування та визначення інших істотних характеристик товарів, що перебувають під митним контролем, взяття проб та зразків таких товарів, зміна ідентифікаційних знаків чи маркування на цих товарах або їх упаковці, транспортних засобах комерційного призначення, а також заміна транспортного засобу комерційного призначення. Зазначені операції здійснюються за рахунок власника товарів, що переміщуються через митний кордон України, або уповноваженої ним особи. У разі відмови у наданні дозволу на здійснення зазначених операцій орган доходів і зборів зобов`язаний невідкладно письмово повідомити особу, яка звернулася із заявою про надання такого дозволу, про причини і підстави відмови. У встановлених цим Кодексом випадках органи доходів і зборів з власної ініціативи або з ініціативи правоохоронних органів мають право у письмовій формі вимагати від осіб, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України, проведення операцій, передбачених частиною першою цієї статті. У такому разі витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються органом, з ініціативи якого вони проводилися. Якщо в результаті проведення таких операцій виявлено порушення законодавства України, витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються власником товарів, транспортних засобів комерційного призначення або уповноваженими ними особами.

Діяльність залізниці регулює Статут залізниць України, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998р.

Відповідно до статті 119 Статуту залізниць України за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під`їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов`язаної з митним оформленням.

Пунктом 9 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, визначено, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки. Факт затримки вантажу засвідчується актом загальної форми.

З огляду на викладене власники товару або уповноважені ними особи мають обов`язок щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення або не виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю.

Як вбачається з матеріалів справи, Житомирським окружним адміністративним судом було розглянуто справу №806/3090/17 за позовом Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарство» до Житомирської митниці Державної фіскальної служби, Закарпатської обласної державної адміністрації, Закарпатської митниці Державної фіскальної служби про: визнання протиправною бездіяльності Житомирської митниці ДФС по невиконанню прийнятого рішення на спільній нараді від 15.06.2016р. та зобов`язання Житомирської митниці ДФС ініціювати розгляд питання щодо можливості зазначення лісогосподарським підприємствам Житомирської області у товаросупровідних документах та митних деклараціях орієнтовної розрахункової ваги лісопродукції з зазначенням: «Вага вказана для митних цілей та є орієнтовно розрахованою на момент завантаження»; визнання протиправними дій Закарпатської ДФС по затримці з деревиною паливною (УКТ ЗЕД 4401) Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарство» вагонів №№ 67153056, 65381725, 67655720, 66785874 на залізничній станції «Батьово» митного посту «Залізничний» Закарпатської митниці ДФС; визнання протиправною бездіяльності Закарпатської митниці ДФС по не здійсненню пропуску рухомого складу вагонів залізниці з товаром (код УКТ ЗЕД 4401) «Дрова паливні хвойних порід (сосна), у вигляді колод, довжиною 2м, діаметром 8-40 см» Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарство» на експорт за митними деклараціями: №№ 101060001/2016/001671, 101060001/2016/001669, 101060001/2016/001665, 101060001/2016/001666.

Рішенням від 22.03.2018р. Житомирського окружного адміністративного суду по справі №806/3090/17 позов Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарство» було задоволено: визнано протиправною бездіяльність Житомирської митниці ДФС по невиконанню прийнятого рішення на спільній нараді від 15.06.2016р.; зобов`язано Житомирську митницю ДФС ініціювати розгляд питання щодо можливості зазначення лісогосподарським підприємствам Житомирської області у товаросупровідних документах та митних деклараціях орієнтовної розрахункової ваги лісопродукції з зазначенням: «Вага вказана для митних цілей та є орієнтовно розрахованою на момент завантаження»; визнано протиправними дії Закарпатської митниці ДФС по затримці з деревиною паливною (УКТ ЗЕД 4401) Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарство» вагонів №№ 67153056, 65381725, 67655720, 66785874 на залізничній станції «Батьово» митного посту «Залізничний» Закарпатської митниці ДФС; визнано протиправною бездіяльність Закарпатської митниці ДФС по не здійсненню пропуску рухомого складу вагонів залізниці з товаром (код УКТ ЗЕД 4401) «Дрова паливні хвойних порід (сосна), у вигляді колод, довжиною 2м, діаметром 8-40 см» Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарство» на експорт за митними деклараціями: №№ 101060001/2016/001671, 101060001/2016/001669, 101060001/2016/001665, 101060001/2016/001666; розподілено судові витрати.

Ухвалою від 13.08.2018р. Житомирського апеляційного адміністративного суду у справі № 806/3090/17 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Житомирської митниці Державної фіскальної служби України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22.03.2018р. у справі 806/3090/17.

Ухвалою від 14.12.2018р. Верховного Суду відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Житомирської митниці ДФС на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 13.08.2018р. у справі № 806/3090/17.

Наразі, доказів повторного оскарження в апеляційному та касаційному порядку рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22.03.2018р. у справі 806/3090/17 матеріали справи не містять. Вказане судове рішення набрало законної сили.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Отже, з наведеного полягає, що обставини, які встановлені рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22.03.2018р. у справі 806/3090/17, мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного суд зазначає, що наявність в діях Закарпатської митниці ДФС неправомірної поведінки, яка полягає у затримці з деревиною паливною (УКТ ЗЕД 4401) Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарство» вагонів №№ 67153056, 65381725, 67655720, 66785874 на залізничній станції «Батьово» митного посту «Залізничний» Закарпатської митниці ДФС та не здійсненні пропуску рухомого складу вагонів залізниці з товаром (код УКТ ЗЕД 4401) «Дрова паливні хвойних порід (сосна), у вигляді колод, довжиною 2м, діаметром 8-40 см» Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарство» на експорт за митними деклараціями: №№ 101060001/2016/001671, 101060001/2016/001669, 101060001/2016/001665, 101060001/2016/001666, було встановлено в межах адміністративної справи №806/3090/17 та не підлягає повторному доведенню в межах даної справи. Означеним спростовуються заперечення відповідача 1 стосовно не доведення позивачем обставин протиправної поведінки, як однієї зі складових відшкодування шкоди.

З приводу розміру шкоди, яку було завдано внаслідок неправомірної поведінки відповідача 1 суд зазначає наступне.

Як було встановлено вище, у зв`язку із затримкою вагонів для митного огляду з травня по листопад 2016 року, Державному підприємству «Радомишльське лісомисливське господарство» були нараховані додаткові платежі на суму 997347,28 грн., понесені залізницею на ст. Батьово, ст. Кольчино та ст. Перечин, розрахунок яких проведено за ставками Збірника тарифів №1, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №317 від 26.03.2009р., із застосуванням коригувального коефіцієнта 2,302, про що складені акти загальної форми.

Проте, надаючи оцінку розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню внаслідок неправомірної поведінки відповідача 1 суд зауважує, що згідно з частиною першою статті 199 Митного кодексу України граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України не може перевищувати 30 днів, а для автомобільного транспорту - п`яти днів з моменту прибуття у пункт пропуску через державний кордон України для здійснення митних процедур.

Слід зауважити, що власники товару або уповноважені ними особи мають обов`язок щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення або не виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю.

Тобто, тридцятиденний строк, протягом якого перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України є правомірним, а отже, операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів у цей строк, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 21.11.2018р. по справі 910/17909/17 та постанові від 17.12.2018р. по справі №910/17912/17.

Наразі, з представлених до матеріалів справи розрахунків нарахованих платежів та зборів по вагонах №№ 67153056, 65381725, 67655720, 66785874, які було здійснено виробничим структурним підрозділом «Ужгородська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», вбачається, що по вагону №65381725 за перші 30 діб було нараховано платежів та зборів за користування вагоном, зберігання вантажу, маневрову роботу, зважування вагону на суму 44 469,12 грн., за період з 31-го дня від початку затримки до закінчення затримки - 204 867,70 грн.; по вагону №67655720, за перші 30 діб було нараховано платежів та зборів за користування вагоном, зберігання вантажу, маневрову роботу, повідомлення власника вантажу, зважування вагону на суму 44 096,16 грн., за період з 31-го дня від початку затримки до закінчення затримки - 205 240,66 грн.; за вагоном №67153056 за перші 30 діб з дня затривання було нараховано платежів та зборів за користування вагоном, зберігання вантажу, маневрову роботу, повідомлення власника вантажу, зважування вагону на суму 44 759,16 грн., за період з 31-го дня від початку затримки до закінчення затримки - 204 577,66 грн., по вагону №66785874 за перші 30 діб було нараховано платежів та зборів за користування вагоном, зберігання вантажу, маневрову роботу, повідомлення власника вантажу, зважування вагону на суму 43 375,20 грн., за період з 31-го дня від початку затримки до закінчення затримки - 205 961,62 грн.

Тобто, з наведеного полягає, що сума, яка була нарахована органом перевезення за перші 30 діб з дня затривання було нараховано платежів та зборі за користування вагонами, зберігання вантажу, маневрову роботу, повідомлення власника вантажу, зважування вагонів 67153056, 65381725, 67655720, 66785874 загалом становить 176699,64 грн.

Виходячи з того, що тридцятиденний строк, протягом якого перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України є правомірним, операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів у цей строк, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб, а отже, сума в розмірі 176699,64 грн. не є шкодою, яку було завдано неправомірною поведінкою відповідача 1, та відшкодуванню у порядку ст.1173 Цивільного кодексу України не підлягає.

Одночасно, з розрахунку позивача вбачається, що до складу шкоди останнім віднесено також суму судового збору - 14960,21 грн., яку було стягнуто з Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарство» згідно судового рішення від 12.07.2017р. Господарського суду Житомирської області по справі №906/443/17.

Проте, за висновками суду, означена сума не є шкодою, яка завдана внаслідок неправомірної поведінки Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України, оскільки фактично є відшкодуванням судових витрат Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Позивач вказаних витрат міг уникнути у разі добровільного виконання своїх обов`язків перед Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з оплати платежів та зборів, які було нараховано останнім за період затримки залізничних вагонів №№ 67153056, 65381725, 67655720, 66785874 на станціях Львівської залізниці склав з 28.05.2016р. по 26.11.2016р.

Як вказувалось вище, обов`язковою складовою відшкодування шкоди є причинно-наслідковий зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Наразі, за висновками суду, саме внаслідок неправомірних дій Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України, які було встановлено судовим рішенням у справі №806/3090/17, позивачем було понесено витрати на оплату платежів та зборів Публічному акціонерниому товариству «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», нарахованих по вагонах №№ 67153056, 65381725, 67655720, 66785874 за період з 31-го дня від початку затримки до закінчення затримки на загальну суму 820647,64 грн.

Надаючи оцінку іншим доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

З приводу формулювання позивачем прохальної частини позовної заяви (з урахуванням заяви про уточнення), а саме стосовно стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарство» суму 1012307,49 грн. збитків, заподіяних Закарпатською митницею Державної фіскальної служби України, суд зазначає наступне.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

При цьому в господарському процесі відповідно до частини четвертої статті 56 Господарського процесуального кодексу України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Отже, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади - Закарпатську митницю Державної фіскальної служби України та Державну казначейську служби України (яка забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів та відповідно здійснює списання таких коштів).

Відповідно до вимог господарського процесуального законодавства у резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України. Висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). У разі необхідності у резолютивній частині також вказується про: 1) порядок і строк виконання рішення; 2) надання відстрочки або розстрочки виконання рішення; 3) забезпечення виконання рішення; 4) повернення судового збору; 5) призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат; 6) дата складення повного судового рішення.

При цьому необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, наведена вище норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Вказану позицію висловлено у постанові від 19.06.2018р. Великої Палати Верховного Суду по справі №910/23967/16 та постанові Верховного Суду від 19.12.2018р. по справі №910/22630/17.

За таких обставин, суд вважає за доцільне зазначити в резолютивній частині рішення по справі про стягнення шкоди з Державного бюджету України без визначення органу, через який здійснюється списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарство» до Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України та Державної казначейської служби України про стягнення шкоди.

Згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача та відповідача 1 пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги частково.

2. Стягнути з Державного бюджету України на користь Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарство» (12201, Житомирська обл., Радомишльський район, місто Радомишль, вул.Київська, будинок 6, ) матеріальну шкоду у розмірі 820647,64 грн., завдану внаслідок протиправної бездіяльності Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України.

3. Стягнути з Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України (88000, Закарпатська обл., місто Ужгород, вул.Собранецька, будинок 20, ) на користь Державного підприємства «Радомишльське лісомисливське господарство» (12201, Житомирська обл., Радомишльський район, місто Радомишль, вул.Київська, будинок 6, ) судовий збір в сумі 12309,72 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 21.06.2019р.

Суддя Спичак О.М.