РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.06.2019Справа № 910/1328/19

За позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Перт»

Третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп»

про звернення стягнення на предмет застави

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача Островерхий С.А.

від відповідача Снігур В.В.

від третьої особи не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перт» про стягнення 3 495 172,43 грн. шляхом звернення стягнення на предмет застави 215 942 шт. простих іменних акцій Публічного акціонерного товариства «Бердичівський машинобудівний завод «Прогрес».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп» своїх зобов`язань за договором про мультивалютну кредитну лінію № 1027м-01-05 від 14.12.2015р., в забезпечення якого між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім заводу «Прогрес», правонаступником якого є відповідач, укладено договір застави акцій №2818А/1109 від 30.11.2009р.

Враховуючи наявну заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп» перед позивачем, а також, як стверджує позивач, наявне право останнього за рахунок предмета застави задовольнити вимоги, що випливають з договору про мультивалютну кредитну лінію № 1027м-01-05 від 14.12.2015р., Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» і було подано зазначений позов до суду.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 11.02.2019р. позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» залишено без руху.

Ухвалою від 25.02.2019р. відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 25.03.2019р.

25.03.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 10.04.2019р.

10.04.2019р. відкладено підготовче засідання на 19.04.2019р.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що судовими рішеннями було встановлено заборгованість третьої особи перед позивачем за іншим кредитним договором, а саме №1027-01-05 від 14.12.2005р., а отже, обставини, які було встановлено в межах справи №910/182/17, не мають преюдиційного значення. З огляду на викладене, відповідач наголошував на доказовій необґрунтованості тверджень позивача про наявність у третьої особи заборгованості за договором про мультивалютну кредитну лінію №1027м-01-05 від 14.12.2015р. 05.06.2019р. представником відповідача було подано заяву про визнання позову та повернення позивачу 50% сплаченого судового збору.

19.04.2019р. судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів та відкладено підготовче засідання на 22.05.2019р.

22.05.2019р. підготовче засідання було відкладено на 05.06.2019р.

05.06.2019р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.06.2019р.

Представником позивача 19.06.2019р. було надано усні пояснення по суті спору, згідно змісту яких позов підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача позовні вимоги було визнано обґрунтованими.

Представник третьої особи у судове засідання 19.06.2019р. не з`явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Наразі, з огляду на неявку вказаного учасника судового процесу, суд зазначає наступне.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка третьої особи не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 19.06.2019р.

В судовому засіданні 19.06.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення позивача та відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

14.12.2005р. між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (банк) та Товариством з обмеженою діяльністю «Торговий дім заводу «Прогрес», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп», (позичальник) був укладений договір відновлювальної кредитної лінії №1027-01-05.

У подальшому до вказаного кредитного договору сторони уклали ряд додаткових угод.

Додатковою угодою від 18.12.2006р. було змінено номер договору на №1027м-01-05.

Так, згідно з п. 1.1.1 кредитного договору (в редакції додаткової угоди від 18.06.2015 р.), надання кредитних коштів здійснюється окремими частинами (траншами) на умовах, визначених кредитним договором в межах мультивалютної кредитної лінії із лімітом максимальної заборгованості в сумі 249 660 861,76 грн., з урахуванням графіку зниження ліміту кредитної лінії зі сплатою за користування кредитними коштами процентів.

Додатковою угодою від 26.06.2015р. до кредитного договору №1027-01-05 від 14.12.2005р. сторони погодили, що валютою за траншами кредитного договору є національна валюта України - гривня, долар США та євро.

Згідно з п. 3.3 кредитного договору (в редакції додаткової угоди від 18.12.2006р.), розрахунок процентів проводиться за період користування кожним траншем з моменту списання кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника, до моменту повернення кредитних коштів на позичковий рахунок позичальника. Розрахунок процентів за день видачі проводиться як за повний день, а за день повернення - не проводиться. Розрахунок процентів по заборгованості в гривні проводиться по методу «факт/365» («факт/366» в високосному році, по заборгованості в інших валютах - по методу «факт / 360»).

Відповідно до п. 3.4 кредитного договору №1027-01-05 від 14.12.2005р. (в редакції додаткових угод від 02.06.2015 р., від 02.07.2015 р., від 04.08.2015 р., від 01.09.2015 р.) нарахування процентів за користування кредитними коштами здійснюється щомісячно. Позичальник сплачує проценти в строк з 26 до 30 (31) числа кожного місяця. У вказаний строк сплачуються проценти за користування кредитними коштами з 26 числа попереднього місяця до 25 числа (включно) поточного місяця. Позичальник сплачує проценти за користування кредитними коштами, нараховані по 25 березня включно, в строк до 31 грудня 2015 року включно.

За умовами з п.3.4 кредитного договору (в редакції додаткової угоди від 02.06.2015 р.) позичальник сплачує проценти за користування кредитними коштами, нарахованими за період з 26.03.2015 року по 25 травня 2015 року включно, в строк до 31 липня 2015 року включно.

Відповідно по п. 3.4 кредитного договору №1027-01-05 від 14.12.2005р. (в редакції додаткової угоди та від 01.09.2015 року) позичальник сплачує проценти за користування кредитними коштами, нараховані за період з 26.03.2015 року по 25 серпня 2015 року включно, в строк до 30 вересня 2015 року включно, а відсотки за користування кредитними коштами нарахованими по 23.05.2015 р. включно, - у строк до 31.12.2015 р.

Додатковою угодою від 19.02.2015 р. до кредитного договору №1027-01-05 від 14.12.2005р. встановлений кінцевий строк повернення позичальником кредитних коштів - 26.02.2016 р.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

Застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суд (ч.ч.1, 3 ст.1 Закону України «Про заставу».).

Відповідно до ст.572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Як свідчать матеріали справи, 30.11.2009р. між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (заставодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Перт» (заставодавець) було укладено договір застави акцій №2818А/1109, за умовами п.1 якого заставодавець, як майновий поручитель, передає в заставу заставодержателю наступні акції:

- емітент - Відкрите акціонерне товариство «Бердичівський машинобудівний завод «Прогрес» ();

- номінальна вартість однієї акції - 3 грн.;

- кількість - 215 942 штук;

- номінальна вартість - 647 826 грн.;

- зберігач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит».

Згідно змісту п.2 договору №2818А/1109 від 30.11.2009р. зазначені акції передаються в заставу, як забезпечення повернення кредиту, виданого Товариству з обмеженою діяльністю «Торговий дім заводу «Прогрес» (позичальник) згідно з договором про мультивалютну кредитну лінію №1027м-01-05 від 14.12.2005р. на суму 35 098 100 грн., строком до 24.02.2010р. включно, а також процентів за користування кредитом, визначених пунктом 3.1 основного зобов`язання, а також вплати комісійної винагороди, неустойки за цим договором та/або за основним зобов`язанням, враховуючи відшкодування збитків, завданих про строчкою платежів за вищевказаними договорами, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет застави, в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог. Відсотки за користування кредитом сплачуються позичальником заставодержателю згідно п.3.4 основного зобов`язання та змін до нього.

Пунктом 3 договору застави визначено, що узгоджена сторонами вартість предмету застави становить 3 788 551,23 грн.

Місцезнаходження предмету застави: у зберігача цінних паперів Публічного акціонерного товариство «Банк «Фінанси та Кредит». Право власності заставодавця на предмет застави підтверджене випискою зберігача про залишки на рахунку в цінних паперах №003290 від 30.11.2009р. (п.п.4, 5 договору №2818А/1109 від 30.11.2009р.).

За умовами п.8 договору №2818А/1109 від 30.11.2009р. в разі неналежного виконання позичальником умов основного зобов`язання (несвоєчасне повернення суми кредиту, несвоєчасна сплата процентів, комісійної винагороди та інших зобов`язань), заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави або провести його відчуження, задовольнити свої вимоги в повному обсязі на момент фактичного задоволення, в тому числі, відшкодувати збитки. Право звернення стягнення на предмет застави заставодержатель набуває також, якщо заставодержатель відповідно до умов основного зобов`язання заявить позичальнику вимогу повернути кредит та сплатити проценти, комісійну винагороду до строків, зазначених в п.2 цього договору, а позичальник не виконає зазначене зобов`язання.

Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на розсуд заставодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або заставодержателем самостійно позасудовим способом відповідно до чинного законодавства та цього договору. Позасудовий спосіб звернення стягнення здійснюється заставодержателем шляхом отримання предмету застави у власність, шляхом продажу предмету застави заставодержателем відповідно до договору купівлі-продажу та інше (п.9 договору №2818А/1109 від 30.11.2009р.).

Згідно п.14 договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за основним зобов`язанням.

До договору застави №2818А/1109 від 30.11.2009р. шляхом укладання додаткових угод вносились численні зміни, зокрема, в частині розміру та строків виконання основного зобов`язання, а також договірної вартості предмету застави.

Зокрема, договором від 31.10.2011р. про внесення змін до договору застави №2818А/1109 від 30.11.2009р. було погоджено, що узгоджена сторонами вартість предмету застави становить 3 948 710 грн.

Договором від 28.04.2012р. про внесення змін до договору застави контрагентами визначено, що вартість предмету застави становить 3 495 172,43 грн.

Договором від 19.05.2015р. сторонами було змінено умови договору застави щодо розміру основного зобов`язання (максимального ліміту кредитної заборгованості 254 200 000 грн.) та його остаточний термін погашення до 26.02.2016р.

Як свідчать матеріали справи, у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/182/17 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Елас» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп» про банкрутство.

Ухвалою від 29.05.2017р. Господарського суду міста Києва по справі №910/182/17 визнано кредитором Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп» шостої черги: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» на суму 19 259 481 грн. 89 коп.

В ухвалі від 29.05.2017р. Господарського суду міста Києва по справі №910/182/17 встановлено, що загальна заборгованість (з урахуванням суми кредиту, наданого в гривні, в іноземній валюті, заборгованості зі сплати процентів) позичальника по договору про відновлювальну кредитну лінію № 1027-01-05 від 14.12.2005р. становить 417 989 782, 15 грн.

Постановою від 19.09.2017р. Київського апеляційного господарського суду по справі №910/182/17, ухвалу від 29.05.2017р. Господарського суду міста Києва в частині визнання вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», які забезпечені заставою в сумі 1 562 513 131,80 грн., скасовано, в цій частині вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» визнано.

Одночасно, у постанові встановлено, що заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп» за кредитним договором № 1027-01-05 (який було змінено на №1027м-01-05) від 14.12.2005р. становить 417 989 752,15 грн.

У провадженні Господарського суду міста Києва також перебувала справа №910/18879/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп» та Приватного акціонерного товариства «Росава» про солідарне стягнення кредитної заборгованості у сумі 386 075 895,54 грн.

Рішенням від 23.07.2018р. Господарського суду міста Києва по справі №910/18879/16 позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до Приватного акціонерного товариства «Росава» про солідарне стягнення заборгованості в сумі 112 216 336,41 грн. задоволено: стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Росава» на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі виконуючого обов`язки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість у сумі 112 216 336 грн. 41 коп., судовий збір у сумі 30 117 (тридцять тисяч сто сімнадцять) грн. 59 коп.

10.09.2018р. на виконання вказаного судового рішення було видано наказ.

Наразі, суд зазначає, що частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, виходячи з вищевикладеного, судове рішення по справі №910/18879/16, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним обставини повторного доведення не потребують.

Наразі, зі змісту рішення від 23.07.2018р. Господарського суду міста Києва по справі №910/18879/16 полягає, що в обґрунтування своїх вимог позивач посилався на порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп», яке є позичальником за договором про відновлювальну кредитну лінію №1027-01-05 від 14.12.2005 р., зобов`язань щодо повного і своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість. Також позивачем вказано, що поручитель за вказаним кредитним зобов`язанням - Приватне акціонерне товариство «Росава» відповідно до договорів поруки № 324 від 27.02.2015 р., № 325 від 27.02.2015 р., № 345 від 26.06.2015 р., якими забезпечувалось виконання основного зобов`язання за кредитним договором, також не виконало своїх зобов`язань перед банком, а тому має нести солідарну відповідальність.

Судовим рішенням по означеній справі було встановлено, що в результаті неналежного виконання позичальником кредитного зобов`язання у Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп» виникла заборгованість в сумі 385 075 895,54 грн., з якої:

- 163 238 504,93 грн. - заборгованість за кредитом, наданим у гривні;

- 2 588 723,00 євро - заборгованість за кредитом, наданим у євро, що еквівалентно 75 450 630,62 грн.;

- 67 637 356,18 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, наданими у гривні;

- 602 237,58 євро - заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, наданими у євро, що еквівалентно 17 552 749,16 грн.;

- 299 784,71 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, наданими у доларах США, що еквівалентно 7 791 592,28 грн.;

- 53 405 062,37 грн. - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсотками.

Тобто, з наведеного полягає, що обставини наявності заборгованості, в рахунок погашення якої позивачем заявлено вимоги про звернення стягнення на предмет застави, було встановлено судовим рішенням, а отже, останні повторного доведення не потребують.

Заперечення відповідача стосовно того, що вказаними судовими актами встановлено заборгованість за іншим кредитним договором, суд до увагу не приймає, оскільки, як вказувалось вище, додатковою угодою від 18.12.2006р. було змінено номер договору з №1027-01-05 від 14.12.2005 р. на №1027м-01-05 від 14.12.2005 р.

Крім того, судом враховано, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Проте, ані відповідачем, ані третьою особою доказів виконання грошових зобов`язань та погашення заборгованості за кредитним договором №1027м-01-05 від 14.12.2005 р. протягом розгляду справи суду надано так і не було. До того ж, судом враховано, що відповідачем було подано заяву про визнання позову.

З огляду на невиконання боржником своїх обов`язків перед кредитором за кредитним договором, зобов`язання за яким забезпечено майновою порукою відповідача, позивач і звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перт» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 589 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Аналогічні положення містить і ст.23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», яка надає право обтяжувачу в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне зобов`язання, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Вище було встановлено, що зобов`язання позичальника за кредитним договором №1027м-01-05 від 14.12.2005р. було забезпечено заставою згідно договору №2818А/1109 від 30.11.2009р.

За умовами п.8 договору №2818А/1109 від 30.11.2009р. в разі неналежного виконання позичальником умов основного зобов`язання (несвоєчасне повернення суми кредиту, несвоєчасна сплата процентів, комісійної винагороди та інших зобов`язань), заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави або провести його відчуження, задовольнити свої вимоги в повному обсязі на момент фактичного задоволення, в тому числі, відшкодувати збитки. Право звернення стягнення на предмет застави заставодержатель набуває також, якщо заставодержатель відповідно до умов основного зобов`язання заявить позичальнику вимогу повернути кредит та сплатити проценти, комісійну винагороду до строків, зазначених в п.2 цього договору, а позичальник не виконає зазначене зобов`язання.

Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на розсуд заставодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або заставодержателем самостійно позасудовим способом відповідно до чинного законодавства та цього договору. Позасудовий спосіб звернення стягнення здійснюється заставодержателем шляхом отримання предмету застави у власність, шляхом продажу предмету застави заставодержателем відповідно до договору купівлі-продажу та інше (п.9 договору №2818А/1109 від 30.11.2009р.).

Як було встановлено вище, в результаті неналежного виконання позичальником кредитного зобов`язання за договором №1027м-01-05 від 14.12.2005р. у Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп» виникла заборгованість в сумі 385 075 895,54 грн., з якої:

- 163 238 504,93 грн. - заборгованість за кредитом, наданим у гривні;

- 2 588 723,00 євро - заборгованість за кредитом, наданим у євро, що еквівалентно 75 450 630,62 грн.;

- 67 637 356,18 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, наданими у гривні;

- 602 237,58 євро - заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, наданими у євро, що еквівалентно 17 552 749,16 грн.;

- 299 784,71 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, наданими у доларах США, що еквівалентно 7 791 592,28 грн.;

- 53 405 062,37 грн. - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсотками.

Доказів погашення вказаної заборгованості матеріали справи не містять.

Таким чином, виходячи з наведеного, з огляду на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп» свої зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів всупереч положень договору №1027м-01-05 від 14.12.2005р. виконано не було, внаслідок чого у Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» виникло право в силу норм ст.589 Цивільного кодексу України, ст.20 Закону України «Про заставу», ст.23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», та п.п.8, 9 договору №2818А/1109 від 30.11.2009р. звернути стягнення на предмет застави.

За приписами ст.590 Цивільного кодексу України Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1, 3 ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

У ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» зазначено, що У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; 6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.10.2018р. позивачем було зареєстровано звернення стягнення на предмет застави за договором №2818А/1109 від 30.11.2009р. в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, що підтверджується витягом №27373785 від 30.10.2018р.

Як було встановлено судом, пунктом 3 договору застави №2818А/1109 від 30.11.2009р. визначено, що узгоджена сторонами вартість предмету застави становить 3 788 551,23 грн.

До договору застави №2818А/1109 від 30.11.2009р. шляхом укладання додаткових угод вносились численні зміни, зокрема, в частині розміру та строків виконання основного зобов`язання, а також договірної вартості предмету застави.

Договором від 28.04.2012р. про внесення змін до договору застави №2818А/1109 від 30.11.2009р. контрагентами узгоджено, що вартість предмету застави становить 3 495 172,43 грн.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості та наявності підстав для задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перт» про звернення стягнення на предмет застави за договором №2818А/1109 від 30.11.2009р. в рахунок погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп» перед Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» за договором про мультивалютну кредитну лінію №1027м-01-05 від 14.12.2005р. з урахуванням змін та доповнень, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп» та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит», на загальну суму 385 075 895,54 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом, наданим у гривні, в розмірі 163 238 504,93 грн., заборгованості за кредитом, наданим в євро, в сумі 2 588 723 євро, що еквівалентно 75 450 630,62 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом, наданим у гривні, в сумі 67 637 356,18 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом, наданим в євро, в сумі 602 237,58 євро, що еквівалентно 17 552 749,16 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, наданими у доларах США, в сумі 299 784,71 дол.США, що еквівалентно 7 791 592,28 грн., пені за прострочення заборгованості по основному боргу в розмірі 53 405 062,37 грн. з визначенням способу, який обрано позивачем.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

За приписами ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма закріплена у ч.1 ст.130 Господарського процесуального кодексу України.

Як вказувалось вище, 05.06.2019р. представником відповідача було подано заяву про визнання позову та повернення позивачу 50% сплаченого судового збору.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для повернення Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та кредит» з Державного бюджету України судового збору в сумі 26 216,79 грн., який було сплачено згідно платіжного доручення №28751 від 28.01.2019р.

Згідно приписів ст..129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 26 216, 80 грн. покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. В рахунок погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп» перед Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» (04050, м.Київ, вул.Артема, будинок 60, ) за договором про мультивалютну кредитну лінію №1027м-01-05 від 14.12.2005р. з урахуванням змін та доповнень, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп» та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит», на загальну суму 385 075 895,54 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом, наданим у гривні, в розмірі 163 238 504,93 грн., заборгованості за кредитом, наданим в євро, в сумі 2 588 723 євро, що еквівалентно 75 450 630,62 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом, наданим у гривні, в сумі 67 637 356,18 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом, наданим в євро, в сумі 602 237,58 євро, що еквівалентно 17 552 749,16 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, наданими у доларах США, в сумі 299 784,71 дол.США, що еквівалентно 7 791 592,28 грн., пені за прострочення заборгованості по основному боргу в розмірі 53 405 062,37 грн., звернути стягнення на предмет застави за договором застави акцій №2818А/1109 від 30.11.2009р., укладеним між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Перт», а саме на прості іменні акції Акціонерного товариства «Бердичівський машинобудівний завод «Прогрес» (13300, Житомирська обл., місто Бердичів, вул.Європейська, будинок 79, ) у кількості 215 942 шт., номінальною вартістю 647 826 грн., номінальною вартістю однієї акції 3 грн., у без документарній формі.

3. Встановити спосіб реалізації предмету застави шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою вартістю, узгодженою в договорі застави №2818А/1109 від 30.11.2009р., 3 495 172,43 грн. за 215 942 прості іменні акції Акціонерного товариства «Бердичівський машинобудівний завод «Прогрес».

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Перт» (01103, м.Київ, вул.Кіквідзе, будинок 11, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (04050, м.Київ, вул.Артема, будинок 60, ) судовий збір в сумі 26 216, 80 грн.

5. Повернути Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та кредит» (04050, м.Київ, вул.Артема, будинок 60, ) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 26 216,79 грн.

6. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 21.06.2019р.

Суддя Спичак О.М.