ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2019 р. Справа№ 905/1742/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Руденко М.А.

Смірнової Л.Г.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Андрєєв А.А. довіреність № 09-18/7147 від 03.05.2019 року;

від позивача: Рабко Т.О. довіреність № 09-18/7148 від 03.05.2019 року;

від відповідача: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 року (дата підписання повного тексту 18.03.2019 року)

у справі № 905/1742/18 (суддя: Ващенко Т.М.)

За позовом Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 602 516,21 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Металургійний комбінат "Азовсталь" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" (далі - відповідач) про стягнення 602 516,21 грн штрафу за несвоєчасну доставку вантажу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вантаж відповідачем доставлено позивачу із порушенням встановленого терміну доставки, визначеного ст. 41 Статуту залізниць України та Правилами обчислення термінів доставки вантажу, що є підставою покладення на відповідача штрафу за несвоєчасну доставку.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 29.12.2018 року передано матеріали позовної заяви Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат Азовсталь" за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Господарський суд міста Києва частково задовольнив позов Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" своїм рішенням від 18.03.2019 року та присудив до стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" 238 819,68 грн штрафу за несвоєчасну доставку вантажу, 8 955,74 грн судового збору за подання позовної заяви, 1746,01 грн судового збору за подання апеляційної скарги. В частині стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" 363 696,53 грн штрафу відмовив.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Металургійний комбінат "Азовсталь" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині зменшення штрафу, та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення штрафу з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" в сумі 6025426,21 грн задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст. 129 Конституції України, ст.ст. 2,3 73-79, 86 Господарського процесуального кодексу України.

Так, скаржник зазначив, що позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження причин поважності несвоєчасної доставки вантажу.

Крім того, скаржник зазначив, що перевезення вантажу, за яким виникли спірні правовідносини, здійснювались виключно на підконтрольній українській владі території. Також позивач звертає увагу, що забезпечення вказаних залізничних перевезень здійснювалося не за найкоротшою тарифною відстанню, а в об'їзд. При цьому, ділянка між станціями Волноваха - Камиш-Зоря є незначною частиною маршруту перевезення вантажу від станції вантажовідправника до ст. Сартана. Водночас нарахування провізної плати Відповідачем здійснюється за фактичною відстанню, у зв'язку із чим позивач несе додаткові витрати.

Також, скаржник зазначає, що обставини, на які посилається відповідач, були відомі останньому при укладенні відповідних договорів на перевезення, на підставі яких відповідач взяв на себе зобов'язання із перевезення. Водночас єдиним достатнім та належним документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили, що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне) виконання зобов'язань є сертифікат Торгово-промислової палати України. Такий сертифікат відповідачем не подано.

При цьому, скаржник вказав, що при винесенні оскаржуваного рішення в частині зменшення розміру штрафу, в порушення вимог ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, прийняв у якості належного та допустимого доказу звіт про фінансові результати за 2017 рік Регіональної філії «Донецька залізниця», у той час, як відповідачем у даній справі є юридична особа - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», відносно фінансового стану якої відомості у матеріалах справи відступні.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2019 року справу № 905/1742/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Руденко М.А.

Північний апеляційний господарський суд відкрив провадження у справі №905/1742/18 та призначив розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 року на 10.06.2019 року своєю ухвалою від 24.04.2019 року.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2019 року, у зв'язку з перебуванням судді Коротун О.М., у відпустці, було сформовано для розгляду апеляційних скарг у справі № 905/1742/18 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Смірнова Л.Г., Руденко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2019 року прийнято апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 року у справі № 905/1742/18 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Смірнова Л.Г., Руденко М.А.

У судовому засіданні 10.06.2019 року скаржник підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення місцевого господарського суду скасувати.

10.06.2019 року в судовому засіданні представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" залишити без задоволення, рішення господарського суду без змін.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, у травні 2018 року Публічне акціонерне товариство Українська залізниця в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" здійснило перевезення вантажів на станцію призначення - Сартана, одержувачем яких є Приватне акціонерне товариство "Металургійний комбінат "Азовсталь" за наступними залізничними накладними: №№ 49419104, 49442916, 49516396, 49507155, 49519994, 49528649, 49606254, 49600851, 49621691, 49513955, 49700420, 49721293 (та відомістю вагонів до неї), 49721301 (та відомістю вагонів до неї), 49721327 (та відомістю вагонів до неї), 49706435, 49770985, 49766918, 49761216, 49819048, 49873779, 37696184, 37696093, 37548178, 37550498, 37467214, 37540168, 37569969, 37589959, 37564838, 37539533, 37650751, 37635588, 37635604, 37635612, 37667755, 37680444, 37674231, 37680428, 37689551, 37695814, 37688934, 37611423, 37688611, 37688736, 37719168, 37719135, 37702602, 37731478 (та відомістю вагонів до неї), 37715323 (та відомістю вагонів до неї), 37661279, 37668241, 37711496, 37732583, 37749876, 37751765, 37590445, 37592219 (та відомістю вагонів до неї), 37752086, 37752078, 37745734, 37705415, 37742822, 37696200, 37655800, 37705423, 37750049, 37750064, 37682689, 37682572, 37752136, 37748696, 37799210, 37797230, 37835147, 37746856, 37772001, 37869278, 37900461, 37919750, 37897279, 37918422, 37728144, 37916806, 37900412, 37943743, 37943768, 37919008, 38016440, 38035168, 37897147, 37897196, 37961174, 37961182, 37961190, 38035101, 38000766, 38068672, 38069571, 38050126.

Вантаж, що прямував за вказаними залізничними накладними, відповідач доставив позивачу після закінчення нормативно встановленого терміну доставки, про що свідчать відмітки про видачу вантажу (графа 52) у залізничних накладних.

Посилаючись на те, що у травні 2018 року мало місце порушення відповідачем термінів доставки вантажу, позивач звернувся позовом до суду першої інстанції про стягнення штрафу за несвоєчасну доставку вантажу на станцію призначення Сартана Регіональної філії "Донецька залізниця" у сумі 602.516,21 грн.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу перевізник зобов'язується доставити ввірений йому вантажовідправником вантаж до пункту призначення в установлений строк та видати його вантажоодержувачу, а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Як передбачено ст. 908 Цивільного кодексу України загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Статтями 22, 23 Статуту залізниць України передбачено, що за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов'язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов'язується сплатити за перевезення встановлену плату. Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем.

Відповідно до ст. 41 Статуту залізниць України, залізниці зобов'язані доставити вантажі за призначенням в установлені терміни. Терміни доставки вантажів і правила обчислення термінів доставки вантажів встановлюються Правилами, виходячи з технічних можливостей залізниць. Обчислення терміну доставки починається з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення. Вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 1.1 Правил обчислення термінів доставки вантажу, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 року (далі - Правила) передбачено, що у разі перевезення вантажною швидкістю терміни доставки вантажу обчислюються за маршрутними відправками; вагонними відправками та відправками у великотоннажних контейнерах; дрібними відправками та відправками в середньотонажних контейнерах, виходячи з 1 (однієї) доби на кожні повні та неповні 320, 200 та 150 км відповідно.

Згідно із заявою відправника у графі 7 залізничних накладних, вантаж перевозився вантажною швидкістю.

Відповідно до п. 1.2 Правил термін доставки вантажу визначається, виходячи з відстані, за яку обчислюється провізна плата.

Згідно з п. 2.1 Правил обчислення терміну доставки починається з 24-ї години дати приймання вантажу до перевезення, зазначеної в перевізних документах.

Пунктом 2.4 Правил передбачено, що терміни доставки вантажів, які обчислюються згідно з пунктом 1, збільшуються на одну добу на операції, пов'язані з відправленням і прибуттям вантажу.

Відповідно до п. 2.9 Правил про причини затримки вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, та тривалість цієї затримки повинна бути зроблена відмітка в перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції.

Згідно з п. 2.10 Правил вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 116 Статуту залізниць України, за несвоєчасну доставку вантажів і порожніх вагонів, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам-суб'єктам підприємницької діяльності або орендовані ними, залізниця сплачує одержувачу штраф (якщо не доведе, що прострочення сталося не з її вини) у розмірі: 1) 10 відсотків провізної плати - за прострочення на дві доби; 2) 20 відсотків провізної плати - за прострочення на три доби; 3) 30 відсотків провізної плати - за прострочення на чотири і більше діб.

Тобто, як правильно зазначено судом першої інстанції, встановлений ст. 116 Статуту залізниць України штраф застосовується у разі прострочення доставки вантажу на дві доби (більше ніж на 48 годин), на три доби (більше ніж на 72 години) і на чотири доби (більше ніж на 96 годин). Якщо прострочення доставки вантажу допущено залізницею менш як на дві доби (не більше 48 годин), що обчислюється з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення, то підстави для нарахування передбаченого статтею 116 Статуту залізниць України штрафу відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідно до календарних штемпелів на залізничних накладних (графа 51, 52) відповідач доставив позивачеві вантаж з порушенням встановлених термінів доставки, визначених статтею 41 Статуту залізниць України та Правилами, що згідно із ст. 116 Статуту залізниць України є підставою для застосування до відповідача як перевізника відповідальності у вигляді штрафу.

Разом з тим, колегія суддів відзначає, що враховуючи вищенаведені правила та згідно із відмітками про прибуття вантажу, за накладною № 49478241 від 27.04.2018 року та накладною № 37562436 від 19.04.2018 року прострочення доставки вантажу за ними становить менше двох діб (48 год.), а тому підстави для нарахування передбаченого ст. 116 Статуту залізниць України штрафу за цими накладними відсутні.

Доводи позивача про те, що він має право прийняти вантаж протягом доби, суд першої інстанції правомірного відхилив, оскільки цей строк відповідно до правил обчислення термінів доставки вантажу не входить до строку доставки вантажу.

Пунктом 1 Правил видачі вантажів (ст. 35, 42, 46, 47, 48, 52, 53 Статуту), затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.00. № 644, передбачено, що про прибуття вантажу на станцію призначення залізниця зобов'язана повідомити одержувача в день прибуття вантажу, але не пізніше 12-ї години наступного дня, із зазначенням найменування та кількості вантажу, а також роду й кількості вагонів (контейнерів).

Як свідчать відмітки у спірних накладних, позивач був повідомлений про прибуття вантажу у той же день.

Згідно із п. 2 Правил видачі вантажів, крім повідомлення про прибуття вантажу начальник станції зобов'язаний повідомити одержувача про час подачі вагонів під вивантаження не пізніше ніж за 2 години до подачі. За угодою між одержувачем і станцією подача може здійснюватися і без попереднього повідомлення.

Реєстрація повідомлень про прибуття і подавання вагонів здійснюється станцією в електронному або паперовому вигляді. Реєстрація повідомлень про час подавання вагонів під навантаження або вивантаження у паперовому вигляді здійснюється у книзі повідомлень за встановленою формою.

Як передбачено п. 10 Правил видачі вантажів, при подаванні вагонів під вивантаження засобами вантажоодержувача на місця загального користування, передача їх провадиться безпосередньо на місцях вивантаження і засвідчується підписами представників станції і одержувача в пам'ятці про подавання/забирання вагонів.

При подаванні вагонів на під'їзні колії передача їх провадиться в місцях, установлених договорами про подавання й забирання вагонів або договорами про експлуатацію під'їзної колії, і засвідчується підписами представників станції й одержувача в пам'ятці про подавання/забирання вагонів.

З огляду на викладене та враховуючи, що матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції пам'яток про подавання/забирання вагонів за спірними накладними, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення штрафу за несвоєчасну доставку вантажу за накладними № 49478241 від 27.04.2018 року та № 37562436 від 19.04.2018 року у сумі 5.467,00 грн (1822,10 грн + 3644,90 грн ) задоволенню не підлягають.

Разом з цим, колегія суддів дослідивши розрахунок позовних вимог, враховуючи, що відповідач не заперечує факт порушення визначених Правилами термінів доставки вантажу за іншими накладними та відповідного розміру штрафу, погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума штрафу за несвоєчасну доставку вантажу у травні 2018 року у сумі 597.049,21 грн нарахована позивачем правомірно.

Проте, враховуючи, що відповідач звернувся до суду першої інстанції з клопотання про зменшення розміру штрафу, колегія суддів відзначає наступне.

Так, клопотання було обґрунтоване тим, що практично вся мережа регіональної філії "Донецька залізниця" АТ "Укрзалізниця" знаходиться в зоні проведення АТО і її проведення значно ускладнило транспортне сполучення у межах регіональної філії "Донецька залізниця" та забезпечення виконання вимог та положень Статуту залізниць України і Правил перевезення вантажів, які були затверджені задовго до початку проведення АТО.

Так за твердженням відповідача, до початку АТО переважна більшість вантажів прямувала до станцій міста Маріуполь зі станцій Дружківка, Авдіївка через станцію Ясинувата та Донецьк, а зі станцій Придніпровської, Південно-Західної залізниць до станцій міста Маріуполя через станції Покровськ, Ясинувата та Донецьк. Зазначені ділянки мали дві залізничні колії та були електрифікованими. На сьогоднішній день станція Ясинувата та Донецьк знаходяться на непідконтрольній території і рух потягів у бік міста Маріуполь припинено з осені 2014 року.

Єдиним на сьогодні залізничним сполученням з м. Маріуполь є ділянка залізниці між ст. Волноваха та ст. Комиш-Зоря. Зазначена ділянка має лише одну неелектрифіковану колію, яка до початку проведення АТО була допоміжною та резервною ланкою транспортного сполучення з м. Маріуполь. Враховуючи, що окрім позивача в м. Маріуполь залізницею обслуговуються інші великі підприємства: ДП "Маріупольський торговельний морський порт", ПрАТ "Азовмаш", ПрАТ "ММК ім. Ілліча" та інші, обсяги перевезень вантажів значно перевищують пропускну здатність ділянки Волноваха - Комиш-Зоря. Зазначені обставини, на думку відповідача, свідчать, що порушення термінів доставки вантажу мали місце з причин незалежних від перевізника.

Також відповідач вказує на погіршення фінансового стану регіональної філії "Донецька залізниця", зокрема за підсумками роботи за перше півріччя 2018 року філія отримала збиток 295.676,00 тис. грн, що підтверджується звітами про фінансові результати;

З наведених підстав проситв зменшити розмір штрафу за несвоєчасну доставку вантажів до 5% від суми позову - 29852,46 грн.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Цивільні та господарські відносини ґрунтуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З огляду на викладене та враховуючи, що частина залізничної мережі регіональної філії "Донецька залізниця" АТ "Укрзалізниця" розташована в зоні проведення АТО, що спричиняє знаходження частини залізничних колій на непідконтрольній Україні території та використання лише одного залізничного сполучення з містом Маріуполь між станцією Волноваха та станцією Камиш-Зоря, меншої пропускної здатності, яке забезпечує обслуговування значної кількості підприємств, внаслідок чого має місце затримка доставки вантажу, що підтверджується схемою Донецької залізниці; позивачем не надано доказів понесення ним збитків або невиконання ним своїх зобов'язань перед іншими особами внаслідок несвоєчасної доставки вантажів відповідачем. При цьому суд також виходить з того, що позивач має більші можливості порівняно із залізницею для коригування власної господарської діяльності та запобігання можливим збиткам внаслідок ускладнення поставок залізничним транспортом на вищезазначеній ділянці сполучення; за підсумками роботи за перше півріччя 2018 року філія отримала збиток у сумі 295676,00 грн, що підтверджується звітами про фінансові результати.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, враховуючи положення ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України ст. 2, 86 Господарського процесуального кодексу України, інтереси обох сторін, погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення нарахованого відповідачу розміру штрафу до 238819,68 грн.

Наведена правова позиція щодо зменшення штрафу в аналогічних правовідносинах викладена в постановах Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №905/64/18, від 13.09.2018 року у справі № 905/1243/17, від 13.02.2018 року у справі № 905/725/17.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення був врахований фінансовий стан позивача, підприємство якого знаходиться у м. Маріуполь, який віднесено до території, на якій здійснювалася антитерористична операція, а також збільшення відстані маршруту перевезення у зв'язку із перебуванням частини залізничних колій на непідконтрольній Україні території, що не залежить від волі сторін.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника зазначені в апеляційній скарзі, в тому числі, щодо відсутності доказів поважності причин несвоєчасної доставки вантажу, перевезення вантажу виключно підконтрольною українській владі територією, забезпечення вказаних залізничних перевезень не за найкоротшою тарифною відстанню, належного та допустимого доказу (звіт про фінансові результати за 2017 рік Регіональної філії «Донецька залізниця»).

Разом з цим, колегія суддів не приймає як належні доводи скаржника, що єдиним документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили є сертифікат Торгово-промислової палати України, оскільки в даному випадку не йде мова про форс-мажорні обставини та звільнення відповідача від виконання зобов'язання.

Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19129,16 грн, колегія суддів відзначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України, представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Проте, матеріали справи не місять, і скаржником не надано до суду першої інстанції належних та допустимих доказів щодо обсягу наданих послуг і їх вартості та відповідних доказів, які підтверджують здійснення ним витрат на надання правничої допомоги, попередній (орієнтовний розрахунок) яких був наведений у позовній заяві, тощо.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вищезазначені вимоги не підлягають задоволенню.

Таким, чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського міста Києва від 18.03.2019 року у справі №905/1742/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 905/1742/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді М.А. Руденко

Л.Г. Смірнова

Дата складення повного тексту 24.06.2019 року.