суддів Великої Палати Верховного Суду
Уркевича В. Ю., Бакуліної С. В., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Рогач Л. І.
13 березня 2019 року
у справі № 906/277/18 (провадження № 12-300гс18) за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», на стороні відповідача - ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки на суму 114 317,15 доларів США за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 14 вересня 2018 року (головуючий суддя Огороднік К. М., судді Тимошенко О. М., Юрчук М. І.).
У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал» (далі - ТОВ «Термінал») про звернення стягнення на предмет іпотеки на суму 114 317,15 доларів США за договором про іпотечний кредит від 10 серпня 2007 року № ф-456, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 , кредитні зобов`язання якого перед банком забезпечено іпотекою нерухомого майна ТОВ «Термінал» за договором іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 10 серпня 2007 року (далі - договір іпотеки).
Господарський суд Житомирської області ухвалою від 26 липня 2018 року провадження у цій справі закрив на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України з огляду на те, що такий спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Рівненський апеляційний господарський суд постановою від 14 вересня 2018 року ухвалу Господарського суду Житомирської області від 26 липня 2018 року скасував і направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 14 вересня 2018 року, а ухвалу Господарського суду Житомирської області від 26 липня 2018 року залишити в силі. Касаційну скаргу мотивовано порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права, оскільки спори щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, яким забезпечено кредитні зобов`язання фізичної особи без статусу суб`єкта підприємницької діяльності, стосуються прав такої фізичної особи та підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.
Постановою від 13 березня 2019 року Велика Палата Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнила, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 14 вересня 2018 року скасувала, а ухвалу Господарського суду Житомирської області від 26 липня 2018 року залишила в силі.
Обґрунтовуючи постанову, у пунктах 40-44 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 Цивільного процесуального кодексу України).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства; а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Тобто, за певних умов обидві сторони у цивільному процесі можуть і не бути фізичними особами, якщо тільки такий спір не належить до юрисдикції іншого суду, зокрема господарського.
Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» чітко розмежував юрисдикцію судів за правилами цивільного та господарського судочинства щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, встановивши у пункті 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, що критерієм розмежування юрисдикції у таких спорах є суб`єктний склад основного зобов`язання.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
Пункт 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України виключив з-під юрисдикції господарського суду спори щодо всіх правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, сторонами якого не є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. А частина перша статті 19 Цивільного процесуального кодексу України у системному зв`язку з частиною першою статті 2, частиною першою статті 5, статтею 46, частиною першою статті 47, частиною другою статті 48 цього Кодексу не встановлює обмежень щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами акцесорного зобов`язання є винятково юридичні особи та (або фізичні особи-підприємці).
Виходячи з наведеного, у пункті 45 постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» - спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, належить до юрисдикції господарського суду лише тоді, якщо сторонами основного зобов`язання є тільки юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. Іншими словами, до юрисдикції господарського суду не належить, зокрема, спір щодо виконання договору, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем.
При цьому у пункті 46 постанови Велика Палата Верховного Суду наголошує, що зі вказаної дати, якщо хоча би однією зі сторін основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем, спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, розглядається за правилами цивільного судочинства незалежно від того, чи заявляє позивач одночасно вимоги до фізичної особи - сторони основного зобов`язання та до сторони (сторін) акцесорного зобов`язання, зокрема, незалежно від того, чи об`єднані позовні вимоги щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів іпотеки, поруки тощо, укладених для забезпечення основного зобов`язання.
Проте, з наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду погодитися не можемо та висловлюємо окрему думку відповідно до частини третьої статті 34 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.
Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 Господарського процесуального кодексу, за змістом пунктів 1, 6, 10, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.
Натомість відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Отже, виходячи з приписів пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, за змістом яких до юрисдикції господарських судів належать спори щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, можна дійти висновку, що лише в цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції саме господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Подібний правовий висновок було викладено раніше в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18).
При цьому, оскільки законодавець не передбачив у Цивільному процесуальному кодексі України приписів, аналогічних до вказаних приписів пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, то застосування в таких випадках аналогії закону та виключення з-під юрисдикції господарських судів спорів «щодо виконання договору, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем» (як про це зазначено в пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у цій справі) вбачається помилковим.
Вважаємо, що у випадку, коли за суб`єктним складом сторін основного зобов`язання спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, наведене правило стосовно того, що суб`єктний склад сторін правочину, укладеного для забезпечення виконання такого основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції його розгляду - не повинно поширюватися за аналогією на відповідні спори.
Натомість, надто широке тлумачення суб`єктного складу спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, викладене в пункті 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у цій справі, може мати наслідком хибне віднесення спорів, які виникають у відносинах між суб`єктами господарювання та відносяться до юрисдикції господарських судів, до тих, що підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Ураховуючи викладене, спір між двома суб`єктами господарювання - не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки за суб`єктним складом сторін такий спір відноситься до юрисдикції господарських судів.
За таких обставин, виходячи зі змісту пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, спір стосовно виконання правочину у господарській діяльності - договору іпотеки, який виник між двома суб`єктами господарювання - іпотекодавцем та іпотекодержателем щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, за суб`єктним складом сторін відноситься до юрисдикції господарських судів.
З огляду на викладене, погодитися з прийнятою більшістю суддів Великої Палати Верховного Суду постановою від 13 березня 2019 року про задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 14 вересня 2018 року та залишення в силі ухвали Господарського суду Житомирської області від 26 липня 2018 року не можна. Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції у цій справі, яким направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, слід було залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.
Судді: В. Ю. Уркевич