ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2019м. ДніпроСправа № 904/2253/19

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Король І.А.

та представників:

від позивача: Лісковська О.А.;

від відповідача: не з`явився,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (м. Київ)

до Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (м. Дніпро)

про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за неналежне виконання договору купівлі-продажу №059/2-18/61/23 від 23.04.2018 у загальному розмірі 67 723 грн. 96 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (далі - відповідач) пеню, інфляційні втрати та 3% річних за неналежне виконання умов договору купівлі-продажу №059/2-18/61/23 від 23.04.2018 у загальному розмірі 67 723 грн. 96 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 18 702 грн. 13 коп. - пеня;

- 40 469 грн. 03 коп. - інфляційні втрати;

- 8 552 грн. 80 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем (покупцем) зобов`язань за договором купівлі-продажу № 059/2-18/61/23 від 23.04.2018 в частині повної та своєчасної оплати за товар, отриманий в період з 23.04.2018 по 14.06.2018, та наявністю основної заборгованості в сумі 520 738 грн. 56 коп., що встановлена рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2018 по справі № 904/4532/18. Позивач посилається на те, що, фактично, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2018 у справі № 904/4532/18 на теперішній час відповідачем не виконано, у зв`язку з чим, позивач просить суд на підставі пункту 5.3. договору стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 28.09.2018 по 02.01.2019 в сумі 18 702 грн. 13 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за загальний період прострочення з червня 2018 року по березень 2019 року в сумі 40 469 грн. 03 коп. та 3% річних за загальний період прострочення з 28.09.2018 по 15.04.2019 в сумі 8 552 грн. 80 коп.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи; розгляд справи по суті призначено на 24.06.2019.

Листом від 24.06.2019 судом було зроблено запит щодо надання справи № 904/4532/18 за позовом Публічного акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" до Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" про стягнення 520 295 грн. 44 коп. заборгованості за отриманий товар, 33 007 грн. 58 коп. пені та 5 705 грн. 00 коп. 3% річних, для огляду у судовому засіданні та у разі необхідності зняття відповідних копій.

Листом від 24.06.2019 було надано матеріали справи № 904/4532/18 для огляду у судовому засіданні.

У судове засідання 24.06.2019 з`явився представник позивача. Представник відповідача у вказане судове засідання не з`явився, причин нез`явлення суду не повідомив, будь-яких клопотань від відповідача до суду не надходило, з приводу чого суд зазначає слідуюче.

За частиною 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з частиною 6 статті 242 цього Кодексу днем вручення судового рішення є, окрім іншого, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Суд відзначає, що про день, час та місце судового засідання відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомлення № 461 513), з якого вбачається факт отримання ухвали суду - 03.06.2019, отже завчасно.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Більше того, ухвалою суду від 30.05.2018, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Враховуючи дату отримання ухвали суду - 03.06.2019, відповідач мав подати відзив на позовну заяву в строк по 18.06.2019 включно.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву до суду поштовим зв`язком.

Однак, станом на 24.06.2019 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг, закінчився. Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, участь у судовому засіданні його представника та вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки:

- останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином (частина 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України);

- відповідач не повідомив про причини неявки його представника, отже, з урахуванням положень пункту 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу за відсутності такого учасника.

В даному випадку підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні, визначені статтями 202 та 216 Господарського процесуального кодексу України, відсутні.

Крім того, матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення у даному судовому засіданні.

У судовому засіданні 24.06.2019 представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, представник позивача наполягав на тому, що причини для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення. Також представник позивача наголошував на тому, що неявка у судове засідання представника відповідача, повідомленого належним чином про судове засідання, не є перешкодою для розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 24.06.2019 було досліджено матеріали справи №904/4532/18 в частині спірних у даній справі видаткових та залізничних накладних.

Враховуючи те, що норми пункту 3 частини 1 статті 129 Конституції України визначають одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також виконання завдання господарського судочинства - справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спору, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

При цьому, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що відповідно до статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладено на сторін судового процесу, справа підлягає розгляду за наявними матеріалами та за відсутності представників відповідачів.

У судовому засіданні 24.06.2019 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 23.04.2018 між Публічним акціонерним товариством "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (далі - продавець, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Дніпроважмаш" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір купівлі-продажу №059/2-18/61/23 (далі - договір, а.с.12-15), відповідно до умов якого продавець передає у власність покупця продукцію виробництва філії "ВГМК" ПАТ "ОГХК", іменовану надалі товар, на умовах обумовлених в договорі або додатково в додатках до нього. Покупець в свою чергу приймає товар і сплачує за нього певну грошову суму, на умовах договору (пункт 1.1. договору).

У пункті 7.1. договору сторони визначили, що договір набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2018, а в частині взаєморозрахунків до їх повного завершення між сторонами.

Доказів визнання недійсним або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до умов пункту 1.2. договору найменування товару, його кількість та пакування визначаються в додатках до договору. Додаток (додатки) до договору оформляється на товар (партію товару), підписується уповноваженими представниками сторін, скріплюється печатками сторін та є невід`ємною частиною договору.

У відповідності до вказаних умов між сторонами було підписано додаток № 1 до договору від 23.04.2018, в якому сторони погодили найменування товару, його кількість, ціну, загальну вартість та умови поставки (а.с.15).

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до пункту 1.3. договору право власності на товар переходить до покупця у відповідності з погодженими умовами постачання товару згідно з пунктами 3.1. та 3.3. договору.

Згідно з пунктом 3.1. договору постачання товару здійснюється на умовах СРТ залізнична станція Діївка згідно з "Інкотермс 2010".

При відвантаженні партії товару залізничним транспортом, датою постачання та датою переходу права власності для кожної партії товару вважається дата календарного штемпеля залізничної станції Вільногірськ (пункт 3.3. договору).

Кількістю поставленої партії товару вважається кількість, вказана у видатковій накладній та відповідному товарно-транспортному документі (пункт 3.4. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, а також з оглянутої у судовому засіданні справи №904/4532/18, на виконання умов договору, позивачем в період з 24.04.2018 по 14.06.2018 було поставлено відповідачу товар на загальну суму 890 880 грн. 10 коп.

Вказаний товар було оплачено відповідачем лише частково - в сумі 370 584 грн. 66 коп., внаслідок чого у нього утворилася заборгованість в сумі 520 295 грн. 44 коп.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, вказана заборгованість була предметом спору у справі № 904/4532/18.

Так, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2018 у справі № 904/4532/18 вирішено стягнути з Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на користь Публічного акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" 520 295 грн. 44 коп. боргу, 33 007 грн. 58 коп. пені, 5 705 грн. 00 коп. 3% річних та витрати зі сплати судового збору у розмірі 8 385 грн. 12 коп. (а.с.16-17).

Вказане рішення суду мотивоване порушенням відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу № 059/2-18/31/23 від 23.04.2018 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем в період з 24.04.2018 по 14.06.2018 товару, у зв`язку з чим судом була визнана правомірною та стягнута заборгованість у сумі 520 295 грн. 44 коп. У зв`язку з встановленим фактом прострочення оплати товару, судом були також визнані правомірними та стягнуті:

- 33 007 грн. 58 коп. - пені за загальний період прострочення з 11.05.2018 по 27.09.2018;

- 5 705 грн. 00 коп. - 3% річних за загальний період з 11.05.2018 по 27.09.2018.

Вказане рішення суду залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 28.02.2019, а отже, є таким, що набрало законної сили - 28.02.2019 (а.с.18-21).

Позивач посилається на те, що фактично рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2018 у справі № 904/4532/18 на теперішній час відповідачем не виконано, у зв`язку з чим позивач просить суд на підставі пункту 5.3. договору стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 28.09.2018 по 02.01.2019 в сумі 18 702 грн. 13 коп.; на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач просить стягнути інфляційні втрати за загальний період прострочення з червня 2018 року по березень 2019 року в сумі 40 469 грн. 03 коп. та 3% річних за загальний період прострочення з 28.09.2018 по 15.04.2019 в сумі 8 552 грн. 80 коп. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на таке.

Норми статті 1291 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

З урахуванням того, що у справі № 904/4532/18 було встановлено факт наявності основного боргу в сумі 520 295 грн. 44 коп. за поставлений у період з 24.04.2018 по 14.06.2018 товар, судом під час розгляду даної справи вказані обставини не встановлюються та не доводяться з огляду на таке.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Суд враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", яке є в силу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" джерелом права, визначено, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів ("Брумареску проти Румунії", § 61)".

Таким чином, судове рішення у справі № 904/4532/18 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення не можуть йому суперечити.

Так, рішенням суду у справі № 904/4532/18 встановлено факт настання терміну оплати поставленого у спірний період товару, а також факт прострочення відповідачем своїх грошових зобов`язань в сумі 520 295 грн. 44 коп. (основний борг за договором).

На час розгляду справи № 904/2253/19, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2018 у справі № 904/4532/18 набрало законної сили, що відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України є підставою для звільнення позивача від доказування обставин, встановлених під час розгляду справи № 904/4532/18.

При цьому, згідно з частиною 1 статтею 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України.

Доказів на підтвердження погашення вказаної вище заборгованості в сумі 520 295 грн. 44 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний період, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Отже, відповідачем не було у повному обсязі оплачено товар, поставлений за наступними видатковими накладними:

- видатковою накладною № В-00001271 від 09.05.2018 на суму 60 291 грн. 00 коп. (залізнична накладна № 45863768 з датою календарного штемпелю залізничної станції Вільногірськ - 08.05.2018);

- видатковою накладною № В-00001348 від 16.05.2018 на суму 57 267 грн. 16 коп. (залізнична накладна № 46098919 з датою календарного штемпелю залізничної станції Вільногірськ - 16.05.2018);

- видатковою накладною № В-00001413 від 20.05.2018 на суму 62 313 грн. 76 коп. (залізнична накладна № 46182911 з датою календарного штемпелю залізничної станції Вільногірськ - 20.05.2018);

- видатковою накладною № В-00001414 від 20.05.2018 на суму 60 051 грн. 76 коп. (залізнична накладна № 46193959 з датою календарного штемпелю залізничної станції Вільногірськ - 20.05.2018);

- видатковою накладною № В-00001415 від 21.05.2018 на суму 62 357 грн. 26 коп. (залізнична накладна № 4628986 з датою календарного штемпелю залізничної станції Вільногірськ - 21.05.2018);

- видатковою накладною № В-00001531 від 27.05.2018 на суму 93 568 грн. 50 коп. (залізнична накладна № 46469292 з датою календарного штемпелю залізничної станції Вільногірськ - 27.05.2018);

- видатковою накладною № В-00001596 від 01.06.2018 на суму 31 254 грн. 76 коп. (залізнична накладна № 46618658 з датою календарного штемпелю залізничної станції Вільногірськ - 01.06.2018);

- видатковою накладною № В-00001704 від 10.06.2018 на суму 31 189 грн. 50 коп. (залізнична накладна № 46883237 з датою календарного штемпелю залізничної станції Вільногірськ - 10.06.2018);

- видатковою накладною № В-00001705 від 10.06.2018 на суму 31 189 грн. 50 коп. (залізнична накладна № 46883260 з датою календарного штемпелю залізничної станції Вільногірськ - 10.06.2018);

- видатковою накладною № В-00001789 від 14.06.2018 на суму 31 254 грн. 76 коп. (залізнична накладна № 47030945 з датою календарного штемпелю залізничної станції Вільногірськ - 14.06.2018).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 5.3. договору сторони визначили, що в разі порушення термінів оплати товару (партії товару) продавець має право вимагати сплату покупцем неустойки (пені) у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла в період порушення строку оплати, від суми простроченої заборгованості за кожен календарний день такого порушення. Нарахування пені починається з першого дня прострочення та припиняється у день виконання покупцем своїх зобов`язань.

На підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов`язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем - порушені, була нарахована пеня за прострочення виконання грошового зобов`язання в загальний період з 28.09.2018 по 02.01.2019, з урахуванням вимог частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, в сумі 18 702 грн. 13 коп., яку позивач просив стягнути відповідно до наданого розрахунку (а.с.23).

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості та періоди прострочення, арифметично розрахунок проведено також вірно. Отже, розрахунок пені, долучений позивачем до позовної заяви (а.с.23), визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 18 702 грн. 13 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В той же час, згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника грошових коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого товару, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були розраховані та заявлені до стягнення інфляційні втрати за період з червня 2018 року по березень 2019 року в сумі 40 469 грн. 03 коп.

Слід відзначити, що у статті 625 Цивільного кодексу визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Відповідно до статті 3 цього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 22.01.2019 у справі № 905/305/18, від 30.01.2019 у справі № 922/175/18.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості та періоди нарахування інфляційних втрат, арифметично розрахунок проведено також вірно. Отже, розрахунок інфляційних втрат, долучений позивачем до позовної заяви, визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 40 469 грн. 03 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого товару, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були також розраховані та заявлені до стягнення 3% річних за загальний період прострочення з 28.09.2018 по 15.04.2019 в сумі 8 552 грн. 80 коп., які він просив стягнути з відповідача відповідно до здійсненого розрахунку (а.с.23).

Господарським судом також здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості та періоди нарахування 3% річних, арифметично розрахунок проведено також вірно. Отже, розрахунок 3% річних визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних в сумі 8 552 грн. 80 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" до Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за договором купівлі-продажу № 059/2-18/61/23 від 23.04.2018 у загальному розмірі 67 723 грн. 96 коп. - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (49000, м. Дніпро, Ленінський район, вулиця Сухий острів, будинок 3; ідентифікаційний номер 00168076) на користь Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (03035, м. Київ, Солом`янський район, вулиця Сурікова, будинок 3; ідентифікаційний код 36716128) 18 702 грн. 13 коп. - пені, 40 469 грн. 03 коп. - інфляційних втрат, 8 552 грн. 80 коп. - 3% річних та 1 921 грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 25.06.2019

Суддя Ю.В. Фещенко