ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2019 р. Справа№ 910/2039/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання: Цибульський Р.М.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 03.06.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.12.2018 (повний текст складено 29.12.2018)

у справі №910/2039/18 (суддя - Чинчин О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустрія феросплавів"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю

"Транспортні Автоматизовані Системи"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" (надалі - ПАТ "Укрнафта", позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустрія феросплавів" (надалі ТОВ "Індустрія феросплавів", відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" (надалі - ТОВ "Інтербізнесконсалт", відповідач-2) про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір №20/10/2014-2 від 20.10.2014, укладений між ТОВ "Індустрія феросплавів" та ТОВ "Інтербізнесконсалт" не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних права та обов`язків, не створює цивільно-правових наслідків, тому є фіктивним правочином.

Зокрема, позивач стверджує, що ТОВ "Індустрія феросплавів" оригінали документів, що підтверджують право вимоги, відповідно до п.3.1.1 Договору відступлення, не передавало ТОВ "Інтербізнесконсалт", оскільки, копію акту прийняття - передання документів, передбачених п.1.1 вказаного договору останній не отримував.

Місцевим господарським судом в процесі розгляду справи залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспортні Автоматизовані Системи".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі №910/2039/18 в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними засобами доказування, що оспорюваний ним Договір про відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили цей правочин, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочину не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач (скаржник) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі №910/2039/18 та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014, укладений між ТОВ "Індустрія феросплавів" та ТОВ "Інтербізнесконсалт".

Окрім того, в тексті апеляційної скарги скаржником викладено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого для подання апеляційної скарги на рішення суду, обґрунтоване тим, що повний текст оскаржуваного рішення отримано ПАТ "Укрнафта" лише 03.01.2019, що унеможливило своєчасне звернення з апеляційною скаргою у законодавчо встановлений строк.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої було прийнято при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Зокрема скаржник в своїй апеляційній скарзі зазначає про те, що судом першої інстанції було зобов`язано відповідачів надати для огляду в судовому засіданні оригінали документів, які засвідчують перехід права вимоги за договором №20/10/2014-2 від 20.10.2014. Однак, відповідачі ігноруючи вимогу суду, оригіналів документів, які засвідчують права, що передані за договором відступлення не надали, а отже поставили під сумнів сам факт передачі прав вимоги згідно норм чинного законодавства. Втім, місцевий господарський суд, порушуючи ст. 75 ГПК України встановив факт передання оригіналів документів, які засвідчують права вимоги, від відповідача-1 до відповідача-2 на підставі матеріалів справи №910/15376/15, в яких містяться лише копії вказаних документів.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2019 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 поновлено ПАТ "Укрнафта" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження у справі №910/2039/18 за апеляційною скаргою ПАТ "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018, призначено до розгляду в судовому засіданні на 11.03.2019.

Також роз`яснено відповідачам-1, 2 та третій особі у справі право подати до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленому п. 4 резолютивної частини зазначеної ухвали.

Відповідачі-1, 2 та третя особа у справі своїм правом не скористались, відзиви на апеляційну скаргу не подали.

11.03.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшла заява про визнання позову та апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2019 відкладено розгляд справи на 04.04.2019. Запропоновано учасникам апеляційного провадження надати свої пояснення/заперечення щодо поданої заяви відповідача-2.

Окрім того, вказаною ухвалою суду, визнано явку учасників апеляційного провадження в судове засідання 04.04.2019 - обов`язковою.

У зв`язку із перебуванням судді Калатай Н.Ф., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2019 №09.1-08/842/19, для розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи №910/2039/18 між суддями.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2019 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Зубець Л.П. (суддя-доповідач), судді Мартюк А.І., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2019 прийнято справу №910/2039/18 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 до провадження визначеним складом колегії суддів та призначено до розгляду на 06.05.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.05.2019 у судовому засіданні оголошено перерву до 03.06.2019.

В судове засідання 03.06.2019 з`явився представник позивача, який підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі в повному обсязі, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідачі-1, 2, третя особа у справі в судове засідання 03.06.2019 своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Частиною 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи вищевикладене, відповідачі-1, 2 та третя особа у справі не були обмежені у доступі до судових рішень та мали можливість ознайомитись з ухвалами суду апеляційної інстанції у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу , що відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України на учасників судового процесу та їх представників покладено обов`язок добросовісно користуватися процесуальними правами.

Учасники справи, зобов`язані демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо їх, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процессуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду. Брати участь у судових засіданнях є правом учасників справи (ч. 1 ст. 42 ГПК України).

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

03.06.2019 у судовому засіданні колегією суддів оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути скасоване, виходячи із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 11.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Індустрія феросплавів" (покупець) та Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" (постачальник) було укладено Контракт №309/2013 (надалі - Контракт), за умовами якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити феросплави, іменовані надалі Товар, на умовах, у кількості та строки, зазначені в додатках (Специфікаціях) до цього Контракту, які є невід`ємною його частиною. (п.1.1 Контракту).

Відповідно до п. 3.6 Контракту сторони домовились, що покупець зобов`язаний надати постачальнику рознарядку стосовно заповнення вантажних документів за 3 (три) робочих дні до запланованої дати відвантаження товару з заводу-виробника. Постачальник має право не починати відвантаження Товару з заводу-виробника до моменту надання покупцем відповідної рознарядки для заповнення транспортних документів.

Відвантаження Товару зі станції відправлення здійснюється за наявності рознарядки покупця по заповненню транспортних документів протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту зарахування попередньої оплати на рахунок постачальника на суму перерахованої попередньої оплати (п. 4.5 Контракту).

Відповідно до п. 4.9 Контракту у випадку непоставки товару на суму отриманої попередньої оплати Постачальник гарантує повернення цієї суми Покупцю на його поточний рахунок не пізніше 60-го дня від дати останньої здійсненої попередньої оплати за цим Контрактом і надання відповідної письмової вимоги Покупця.

Пунктами 7 і 9 додатку (специфікації) №2 від 11.12.2013 до Контракту встановлено, що вантажоотримувач визначається відповідно до рознарядки, наданої покупцем, а строк відвантаження становить грудень 2013 - січень 2014, що буде підтверджуватись погодженим сторонами графіком відвантаження.

Сторони Контракту передбачили, що датою виставлення претензій за Контрактом є дата поштового штемпелю держави відправлення на конверті або дата передання особисто з обов`язковою відміткою постачальника (п. 6.4 Контракту).

Даний Контракт набуває чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2014, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Контрактом (п. 9.2 Контракту).

На виконання умов Контракту №309/2013 від 11.12.2013 Товариство з обмеженою відповідальністю "Індустрія феросплавів" перерахувало грошові кошти Публічному акціонерному товариству "Укрнафта" в розмірі 6 323 183, 06 російських рублів, які конвертовані банком платника в суму 187 950, 00 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті від 21.01.2014 (том 1 аркуш справи 27).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Індустрія феросплавів" направило на адресу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" претензію від 22.04.2014 із вимогою у строк не більше 10 календарних днів від дати отримання даної претензії узгодити строки поставки феросплавної продукції та відповідно у строк не більше 30 календарних днів відвантажити у повному обсязі оплачену продукцію або у строк не більше 15 календарних днів від дати отримання претензії повернути суму попередньої оплати по Контракту №309/2013 від 11.12.2013 в розмірі 187 950, 00 доларів США (том 1 аркуші справи 28-32).

01.08.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Індустрія феросплавів" (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи" (Поручитель) укладено Договір поруки №01-08-2014/2 (Договір поруки), відповідно до умов якого поручитель поручився перед ТОВ "Індустрія Феросплавів" за виконання обов`язків ПАТ "Укрнафта" (далі - боржник) за Контрактом №309/2013 від 11.12.2013 (Основний контракт) в розмірі 10 000 доларів США, у т.ч. з відшкодування основного боргу, за прострочення зобов`язань, щодо невиконання зобов`язань, по виплаті 3% річних від прострочених сум, по виплаті суми боргу з урахуванням індексу інфляції, по виплаті неустойки, збитків та упущеної вигоди. (том 1 аркуші справи 33-34).

20.10.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Індустрія феросплавів" (Цедент) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" (Цесіонарій) укладено Договір про відступлення права вимоги №20/10/2014-2, згідно з п. 1.1. якого цедент передає належне йому право вимоги у повному обсязі згідно з Контрактом №309/2013 від 11 грудня 2013 року (далі Основний контракт), який був укладений між цедентом і публічним акціонерним товариством "Укрнафта" (далі - Боржник) і згідно з Договором поруки № 01-08-2014/2 від 01 серпня 2014 року (далі - Договір поруки), укладеного між Цедентом і ТОВ "Транспортні автоматизовані системи" (далі - Поручитель), у тому числі належного виконання Боржником і Поручителем зобов`язань з відшкодування боргу у розмірі 187 950, 00 доларів США, зі сплати 3% річних від простроченої суми, а також суми боргу з урахуванням індексу інфляції, по сплаті неустойки, з відшкодування понесених Кредитором збитків або втраченої вигоди, а також щодо розірвання Основного контракту та Договору поруки, а Цессионарій приймає право вимоги, належне цедентові за Основним Контрактом та Договором поруки. (том 1 аркуші справи 35-36).

Пунктом 6.4. Договору сторони погодили, що разом з підписанням Договору сторони підписують письмові повідомлення ПАТ «Укрнафта» та поручителя ТОВ «Транспортні автоматизовані системи» про підписання Договору, а відповідач-2 зобов`язується направити зазначене повідомлення адресатам.

Про існування Договору відступлення, за твердженням позивача, йому стало відомо лише з додатків до позову ТОВ «Інтербізнесконсалт», який ПАТ «Укрнафта» отримало 17.06.2015.

У зв`язку з цим ПАТ «Укрнафта» звернулось до місцевого господарського суду з вимогою про визнання договору про відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 недійсним.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є недоведеними та відповідно задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Однак колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, вважає їх передчасними та такими, що спростовуються наявними у справі матеріалами, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В абзаці п`ятому п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі також - ПП ВСУ №9) зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК України. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 21.01.2014 покупець в порядку п. 4.1 Контракту здійснив попередню оплату товару. Проте в матеріалах справи відсутні докази надання постачальнику рознарядки в порядку п.п. 3.3 та 3.6 Контракту.

Оскільки згідно з п. 3.6 Контракту постачальник має право не починати відвантаження товару з заводу-виробника до моменту надання покупцем відповідної рознарядки для заповнення транспортних документів, постачальник не починав відвантаження товару на суму отриманої попередньої оплати.

Оскільки Покупцем не було надано заявку в порядку п. 3.3 Контракту, Постачальник не міг узгодити строки поставки Товару.

У зв`язку з наведеним вище між Покупцем і Постачальником виник спір щодо повернення попередньої оплати, отриманої ПАТ «Укрнафта» в рамках виконання Контракту.

Слід зазначити, що Контракт, право вимоги за яким було відступлено за Договором відступлення, містить арбітражне застереження, згідно з яким спори передаються для розгляду до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України (п.7.2., п.7.3 Контракту).

У ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

Отже, укладення арбітражної угоди не суперечить вимогам ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаям ділового обороту, вимогам розумності та справедливості. У преамбулі Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» зазначено, що «цей Закон виходить з визнання корисності арбітражу (третейського суду) як методу, що широко застосовується для вирішення спорів, які виникають у сфері міжнародної торгівлі», а Конституційний Суд України визнав, що одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (рішення Конституційного Суду України від 24.02.2004 у справі N З-рп/2004 (справа про виконання рішень третейських судів); рішення Конституційного Суду України від 10.01.2008 № 1-рп/2008 (справа про завдання третейського суду)).

Відповідно, у ПАТ «Укрнафта» є законний інтерес розгляду будь-яких спорів за Контрактом або у зв`язку з ним в МКАС при ТПП України, який охороняється положеннями ч. 1 ст. 8 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж».

Укладення договору відступлення з метою обходу арбітражної угоди, що міститься в Контракті, порушує охоронюваний законом інтерес позивача.

Більше того, сторони Контракту погодились, що текст Контракту, будь-які матеріали, інформація і відомості, що стосуються цього Контракту, є конфіденційними і не можуть передаватись третім особам без попередньої письмової згоди іншої сторони (п. 9.9 контракту).

Отже, уклавши Контракт з ТОВ «Індустрія феросплавів», ПАТ «Укрнафта» мало законний інтерес у тому, що його текст і інша інформація, що стосується Контракту, будуть конфіденційними.

За твердженнями позивача, укладення договору відступлення явно порушує зазначений законний інтерес ПАТ «Укрнафта», оскільки будь-якої попередньої письмової згоди на розкриття конфіденційної інформації за контрактом ТОВ «Індустрія феросплавів» перед укладенням договору відступлення у позивача не запитувало й не отримувало.

З наведеного вбачається, що Договір відступлення було укладено сторонами з метою обходу арбітражної угоди, що міститься у Контракті, внаслідок чого було порушено зазначений охоронюваний законом інтерес позивача.

Наявні у справі матеріали та встановлені судом апеляційної інстанції обставини свідчать про неповне з`ясування місцевим господарським судом обставин, які мають значення для справи, а також невірне застосування норм матеріального і процесуального права, оскільки в даному випадку відсутні правові підстави для відмови в задоволенні позову.

Таким чином, суд апеляційної інстанції за результатами перегляду справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги, встановив, що висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог зроблені з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог припустився неправильного застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог, визнавши недійсним Договір про відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014, укладений між ТОВ "Індустрія Феросплавів" та ТОВ "Інтербізнесконсалт".

Ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Ч. 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Ч. 1 статі 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо заяви, поданої ОСОБА_2 від імені відповідача-2 про визнання позову та апеляційної скарги ПАТ «Укрнафта», колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 1 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процессу.

Частиною 1 статті 191 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу (ст. 45 ГПК України).

Ч. 3 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Відповідно до ч. 9 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України, у разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що заява про визнання позову та апеляційної скарги ПАТ «Укрнафта» подана за підписом директора відповідача-2 Литвиненко М.О. Однак, будь-яких доказів на підтвердження повноваження діяти останньому від імені відповідача-2 відповідно до закону, статуту до заяви не додано, матеріали справи таких доказів також не містять.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів залишає заяву подану ОСОБА_2 від імені відповідача-2 про визнання позову та апеляційної скарги ПАТ «Укрнафта» без розгляду.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на задоволення апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються пропорційно на відповідачів-1, 2 (ТОВ "Індустрія Феросплавів" та ТОВ "Інтербізнесконсалт").

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі №910/2039/18 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі №910/2039/18 скасувати, прийняти нове судове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" задовольнити повністю.

3. Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014, укладений між ТОВ "Індустрія Феросплавів" (101000, Російська Федерація, м. Москва, вул. М`ясницька, буд. 30/1/2, будівля 2, кімната №4, державний реєстраційний номер 753 ) та ТОВ "Інтербізнесконсалт" (01103, м. Київ, Залізничне шосе, будинок 47, ).

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустрія феросплавів" (101000, Російська Федерація, м. Москва, вул. М`ясницька, буд. 30/1/2, будівля 2, кімната №4, державний реєстраційний номер 753 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, Україна, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5; Код ) 881 (вісімсот вісімдесят одна) грн. 00 коп. судового збору за подачу позовної заяви.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" (01103, м. Київ, Залізничне шосе, будинок 47, ) на користь Публічного акціонерного товариства "УКРНАФТА" (04053, Україна, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5; Код ) 881 (вісімсот вісімдесят одна) грн. 00 коп. судового збору за подачу позовної заяви.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустрія феросплавів" (101000, Російська Федерація, м. Москва, вул. М`ясницька, буд. 30/1/2, будівля 2, кімната №4, державний реєстраційний номер 753 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, Україна, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5; Код ) 1 321 (одна тисяча триста двадцять одна) грн. 50 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" (01103, м. Київ, Залізничне шосе, будинок 47, ) на користь Публічного акціонерного товариства "УКРНАФТА" (04053, Україна, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5; Код ) 1 321 (одна тисяча триста двадцять одна) грн. 50 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

8. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

9. Матеріали справи №910/2039/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.І. Буравльов