ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2019 р.            Справа№ 920/66/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Суліма В.В.

суддів:           Смірнової Л.Г.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача не прибув;

від відповідача Похилько Л.В. довіреність № 18-43/130 від 20.09.2018 року,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”

на рішення Господарського суду Сумської області від 03.04.2019 року (дата підписання повного тексту 09.04.2019 року)

у справі № 920/66/19 (суддя: Джепа Ю.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”

до відповідача Публічного акціонерного товариства “Сумське машинобудівне-виробниче об’єднання”

про стягнення 8 428 678,68 грн

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (далі – позивач) звернулось до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства “Сумське машинобудівне-виробниче об’єднання” (далі – відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача боргу у загальній сумі 8 428 678,68 грн, у тому числі: пеня у розмірі 3 139 582,97 грн, 3% річних у розмірі 484 645,58 грн, інфляційні втрати у сумі 4804450,13 грн, а також 126430,30 грн сплаченого судового збору.

Позовні вимоги мотивовані несвоєчасним розрахунком відповідача за газ позивача.

Господарський суд Сумської області у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” відмовив у повному обсязі своїм рішенням від 03.04.2019 року (повний текст рішення складено – 09.04.2019 року).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Сумської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Разом з цим, скаржник зазначив, що матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а відтак застосування ч. 3 ст. 7 Закону є неправомірним.

Крім того, скаржник зазначив, що суд першої інстанції неправомірно не застосував до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 14.02.2019 року №908/3211/16.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2019 року справу № 920/66/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя – Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Руденко М.А.

Північний апеляційний господарський суд відкрив провадження у справі №920/66/19 та призначив розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Сумської області від 03.04.2019 року своєю ухвалою від 24.04.2019 року.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2019 року, у зв'язку з перебуванням судді Коротун О.М., у відпустці, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 920/66/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Смірнова Л.Г., Руденко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2019 року прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Сумської області від 03.04.2019 року у справі № 920/66/19 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Смірнова Л.Г., Руденко М.А.

10.06.2019 року в судовому засіданні представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” залишити без задоволення, рішення господарського суду без змін.

Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що доводи апеляційної скарги базуються на невірному тлумаченні позивачем вимог Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Представник позивача у судове засідання 10.06.2019 року не з’явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 24.04.2019 року на відповідну адресу.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду Сумської області в апеляційному порядку за відсутності представника позивача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Сумської області від 03.04.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” – без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 27.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” та Публічним акціонерним товариством “Сумське машинобудівне науково-виробниче об’єднання” було укладено договір № 1958/14- ТЕ-29 купівлі-продажу природного газу (далі - договір).

На виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 31 262 918,35 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (наявні в матеріалах справи).

Відповідно до пункту 6.1 договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Сторони за договором є суб’єктами господарювання та самостійними юридичними особами, що підтверджено витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідач є теплопостачальною організацією як в період дії спірного договору, так й на час розгляду справи.

Так, Публічним акціонерним товариством “Сумське машинобудівне науково-виробниче об’єднання” видано дві ліцензії :

- від 13.10.2011 року № 1936 (переоформлено рішенням від 17.09.2015 року № 2314) на право виробництва теплової енергії;

- від 13.10.2011 року № 1936 (переоформлено рішенням від 17.09.2015 року № 2314) на постачання теплової енергії.

Рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради від 20.05.2011 року № 322 визначено виробником та виконавцем послуг в місті Суми з централізованого опалення, постачання гарячої води – Відкрите акціонерне товариство “Сумське МНВО ім. Фрунзе” в межах території обслуговування

Відповідно до п. 6 ст. 21 Закону України “Про ліцензування певних видів господарської діяльності”, який набрав чинності 28.06.2015 року, ліцензії на провадження видів господарської діяльності, що на день набрання чинності цим Законом є чинними, продовжують діяти. Ліцензії на провадження видів господарської діяльності, зазначених у ст. 7 цього Закону, які є чинними на день набрання чинності цим Законом та мали обмежений термін дії, є безстроковими і можуть бути, за заявою ліцензіата, переоформлені відповідним органом ліцензування безкоштовно у тижневий строк.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, видані Публічного акціонерного товариства “Сумське машинобудівне-виробниче об’єднання” ліцензії є безстроковими.

Між сторонами укладено договір купівлі-продажу природного газу від 27.12.2013 року № 1958/14-ТЕ-29, який відповідає вимогам ст. 714 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що до договору поставки енергоносіїв приєднаними мережами застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Відносини купівлі-продажу урегульовані главою 54 Цивільного кодексу України, відповідно до положень якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) та отримати розрахунок, а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Поставка є різновидом відносин купівлі-продажу.

Сторонами по справі було підписано додаткову угоду № 2 б/д до вищезазначеного договору, якою п. 1.2 ст. 1 договору викладено в новій редакції: “Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням”.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог п.3.3 та п.3.4 договору по факту споживання природного газу сторонами по справі підписувалися акти приймання-передачі природного газу: 31.01.2014 року на суму 7 036 135,68 грн; 31.01.2014 року на суму 5287,86 грн; 28.02.2014 року на суму 6 228 917,00 грн; 28.02.2014 року на суму 7822,48 грн; 31.03.2014 року на суму 4 811 241,93 грн, 31.03.2014 року на суму 2880,24 грн; 30.04.2014 року на суму 2 042 312,73 грн; 30.04.2014 року на суму 233,04 грн; 31.10.2014 року на суму 1 607653.08 грн; 30.11.2014 року на суму 4176 376,80 грн; 31.12.2014 року на суму 5344 057, 51 грн.

Претензій щодо кількості, якості та вартості отриманого товару (газу) не заявлено.

Відповідно до ст. 526, ст. 530 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

В той же час, 30.11.2016 року набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Відповідно до ст. 2 Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії. Частиною першою статті 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру.

Водночас ч. 3 ст. 7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016 року), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що ч. 3 ст. 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування приписів частини третьої статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (про що повідомило і Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України у межах своєї компетенції).

Отже, вимоги позивача про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат є такими, що протирічать спеціальним вимогам Закону.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 927/1152/16, від 15.03.2018 року у справі № 904/10736/16, від 03.04.2018 року у справі № 904/11325/16, від 02.05.2018 року у справі № 914/102/17, від 15.05.2018 року у справі № 908/3126/16, від 30.05.2018 року у справі № 908/2055/17, від 14.01.2019 року у справі № 904/1615/18.

З огляду на викладене та враховуючи, що заборгованість відповідачем була сплачена позивачу до набрання чинності Законом, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємство, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а відтак застосування ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» є неправомірними, оскільки дана стаття не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а тому факт не включення відповідача до реєстру на дані правовідносини не впливає.

Крім того, колегія суддів не приймає як наладжене твердження скаржника, що суд першої інстанції неправомірно не застосував до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 14.02.2019 року №908/3211/16, оскільки в даній справі інші обставини, зокрема у справі №908/3211/16 відповідач станом на 31.12.2016 року мав заборгованість перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та приймав участь у реструктуризації заборгованості в порядку, що передбачений Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов’язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 03.04.2019 року у справі №920/66/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв’язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 920/66/19 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім

Судді                                                                                Л.Г. Смірнова

М.А. Руденко

Дата складення повного тексту 24.06.2019 року.