РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.06.2019Справа № 910/5237/19

Суддя Господарського суду міста Києва Босий В.П., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферозіт»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДШ»

про стягнення 62 651,88 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ферозіт» (надалі - ТОВ «Ферозіт») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДШ» (надалі - ТОВ «ТДШ») про стягнення 62 651,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого на підставі договору поставки товарів №РЕ/ЗА/0076/18 від 06.11.2018, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 44 322,20 грн., а також заявляє про стягнення з відповідача пені у розмірі 4 721,23 грн., штрафу у розмірі 8 864,44 грн., 28% річних у розмірі 3 672,06 грн. та інфляційних у розмірі 1 071,95 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу надано строк для подання відповіді на відзив.

Вказана ухвала суду вручена відповідачу 15.05.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №686, проте у визначений судом строк відзиву на позов ТОВ «ТДШ» не подало.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Положеннями ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

06.11.2018 між ТОВ «Ферозіт» (постачальник) та ТОВ «ТДШ» (покупець) був укладений договір поставки товарів №РЕ/ЗА/0076/18 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується постачати і передавати у власність покупця будівельні матеріали для використання у господарській діяльності, а покупець зобов`язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору.

Згідно з п.п. 2.1, 2.5 Договору умови та строки поставки кожної окремої партії товару узгоджуються сторонами у момент формування заявки. Перехід права власності на поставлену партію товару відбувається в момент підписання накладної.

В п. 4.1 Договору сторони дійшли згоди про те, що оплата товару здійснюється протягом 30 календарних днів від дати отримання товару уповноваженою особою покупця.

На виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 112 527,00 грн., що підтверджується видатковими накладними №ЗА000008396 від 14.11.2018, №ЗА000008271 від 12.11.2018, №ЗА000008287 від 12.11.2018 та №ЗА000008140 від 06.11.2018, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Відповідачем оплачено за поставлений товар 71 579,80 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №55 від 09.11.2018, №59 від 27.11.2018, №62 від 27.11.2018 та 57 від 27.11.2018.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого згідно Договору товару, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 44 322,20 грн.

Договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи підтверджується (видаткові накладні №ЗА000008396 від 14.11.2018, №ЗА000008271 від 12.11.2018, №ЗА000008287 від 12.11.2018 та №ЗА000008140 від 06.11.2018) факт поставки позивачем відповідачу товару згідно Договору на загальну суму 112 527,00 грн.

В свою чергу, відповідачем оплачено поставлений товар на суму 71 579,80 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №55 від 09.11.2018, №59 від 27.11.2018, №62 від 27.11.2018 та 57 від 27.11.2018.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 4.1 Договору заборгованість відповідача за поставлений товар становить 40 947,20 грн., а строк виконання грошового зобов`язання на момент подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 40 947,20 грн. за переданий на підставі Договору товар. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Стосовно іншої частини основного боргу у розмірі 3 375,00 грн. суд відзначає, що вона заявлена позивачем безпідставно, оскільки в матеріалах справи відсутні докази передання позивачем відповідачу товару згідно Договору на цю суму.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги ТОВ «Ферозіт» про стягнення з ТОВ «ТДШ» основної заборгованості правомірні та обґрунтовані у розмірі 40 947,20 грн., а сума основної заборгованості у розмірі 3 375,00 грн. заявлена безпідставно.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 4 721,23 грн., штрафу у розмірі 8 864,44 грн., 28% річних у розмірі 3 672,06 грн. та інфляційних у розмірі 1 071,95 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання за загальний період з 29.12.2018 по 15.04.2019.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Суд зазначає, що розуміння господарських санкцій у Господарському кодексі України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності. Неустойка в розумінні ст. 549 Цивільного кодексу України - це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов`язань.

Згідно з нормами ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Згідно із ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Пунктом 5.2 Договору передбачено, що у випадку порушення строків передбачених даним договором, винна сторона сплачує іншій пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

У випадку прострочення оплати поставленого товару більше ніж на 30 календарних днів покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від вартості неоплаченого товару (п. 5.3 Договору).

Таким чином, умовами Договору та Господарського кодексу України передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов такого договору у вигляді сплати пені та штрафу.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до 5.5 Договору за прострочення оплати покупець сплачує постачальнику 28% річних від простроченої суми.

Здійснивши власний розрахунок з урахуванням встановленої заборгованості, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 4 361,72 грн., штраф у розмірі 8 189,44 грн., 28% річних у розмірі 3 392,45 грн. та інфляційні у розмірі 990,33 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ «ТДШ» на користь ТОВ «Ферозіт» заборгованості у розмірі 40 947,20 грн., пені у розмірі 4 361,72 грн. та штрафу у розмірі 8 189,44 грн., 28% річних у розмірі 3 392,45 грн. та інфляційних у розмірі 990,33 грн. В задоволенні інших позовних вимог (заборгованість у розмірі 3 375,00 грн., пеня у розмірі 359,51 грн., штраф у розмірі 675,00 грн., 28% річних у розмірі 279,61 грн. та інфляційні у розмірі 81,62 грн.) необхідно відмовити з викладених обставин.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферозіт» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДШ» (04123, м. Київ, вул. Бестужева, будинок 34, офіс 1; ідентифікаційний код 41833739) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферозіт» (48100, Тернопільська обл., Теребовлянський район, м. Теребовля, вул. Шевченка, будинок 171; ідентифікаційний код 37961273) заборгованість у розмірі 40 947 (сорок тисяч дев`ятсот сорок сім) грн. 20 коп., пеню у розмірі 4 361 (чотири тисячі триста шістдесят одна) грн. 72 коп., штраф у розмірі 8 189 (вісім тисяч сто вісімдесят дев`ять) грн. 44 коп., 28% річних у розмірі 3 392 (три тисячі триста дев`яносто дві) грн. 45 коп., інфляційні у розмірі 990 (дев`ятсот дев`яносто) грн. 33 коп. та судовий збір у розмірі 1 774 (одна тисяча сімсот сімдесят чотири) грн. 72 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.П. Босий