РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2019Справа № 910/504/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Ваховській К.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто Спорту" (03141, м. Київ, вул. Волгоградська, 11, кв. 27)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алвір-Тандем" (01015, м. Київ, вул. Лаврська, 16)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Контрактстрой" (04080, м.Київ, вул. Кирилівська, буд. 8, офіс 250).

про визнання недійсним договору та стягнення 200 000,00 грн.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився,

від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто спорту" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алвір-Тендер" про визнання недійсним Договору № 20/01-17 від 20.01.2017 та стягнення 200 000,00 грн. (100 000,00 грн - сума сплаченого за поставлений товар коштів, 100 000,00 грн - сума збитків відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК України).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний Договір № 20/01-17 від 20.01.2017 було укладено в результаті обману позивача відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Контрактстрой".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2019 № 910/504/19 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто Спорту" залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

05.02.2019 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2019 відкрито провадження у справі № 910/504/19, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Контрактстрой", підготовче засідання призначено на 04.03.2019.

27.02.2019 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, та клопотання про вживання заходів до позивача для запобігання зловживанню процесуальними правами.

В підготовче засідання 04.03.2019 з`явилися представники позивача та відповідача. Представник третьої особи в засідання суду не з`явився.

Ухвалою від 04.03.2019, занесеною до протоколу судового засідання, судом постановлено клопотання відповідача про вживання заходів до позивача для запобігання зловживанню процесуальними правами розглянути в ході розгляду справи.

Ухвалою від 04.03.2019, занесеною до протоколу судового засідання, судом відкладено підготовче засідання на 08.04.2019.

08.04.2019 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

В підготовче засідання 08.04.2019 з`явилися представники позивача та відповідача. Представник третьої особи в засідання суду не з`явився.

Ухвалою від 08.04.2019, занесеною до протоколу судового засідання, судом продовжено підготовче провадження на 30 днів та оголошено перерву у підготовчому засіданні на 24.04.2019, встановлено відповідачу строк на надання пояснень на відповідь на відзив до 18.04.2019.

23.04.2019 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

В підготовче засідання 23.04.2019 з`явився представник позивача. Представники відповідача та третьої особи в засідання суду не з`явилися.

Ухвалою від 23.04.2019, занесеною до протоколу судового засідання, судом задоволено клопотання відповідача та відкладено підготовче засідання на 13.05.2019.

В підготовче засідання 13.05.2019 з`явилися представники позивача та відповідача. Представник третьої особи в засідання суду не з`явився.

У підготовчому засіданні Судом вчинено всі дії, визначені частиною другою статті 182 Господарського процесуального кодексу України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

За результатами підготовчого засідання 13.05.2019 Судом постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого засідання та призначення справу до судового розгляду по суті на 29.05.2019.

В судове засідання 29.05.2019 з`явився представник позивача. Представники відповідача та третьої особи в засідання суду не з`явилися.

29.05.2019 Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, оголосив перерву в судовому засіданні до 10.06.2019.

В судове засідання 10.06.2019 представники сторін та третьої особи не з`явилися, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що протоколом судового засідання від 29.05.2019, в якому був присутній представник позивача, повідомленням про вручення поштового відправлення (ухвали суду від 29.05.2019) відповідачу та поштовим конвертом з ухвалою суду від 29.05.2019, надісланою третій особі, повернутим у зв`язку з невірною адресою.

Суд зазначає, що ухвала Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 у справі № 910/504/19 направлялась на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Контрактстрой", зазначену на веб-сайті Міністерства юстиції України, а саме: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 8, офіс 250.

Відповідно до статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Зважаючи на причину повернення ухвали суду, направленої на адресу третьої особи, Суд доходить висновку, що третя особа про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Зважаючи на те, що учасників справи було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, а їх неявка не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, Суд вважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні за їх відсутності.

Що стосується клопотання відповідача про вживання заходів до позивача для запобігання зловживанню процесуальними правами, воно задоволенню не підлягає як безпідставне, оскільки зловживання позивачем процесуальними правами в ході розгляду спору судом встановлено не було.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

20.01.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Місто Спорту" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Алвір-Тандем" (постачальник) укладено Договір №20/01-17 (надалі також - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю товар в асортименті, кількості та за ціною, вказаною у Додатку №1 до договору, який є невід`ємною частиною цього договору, а покупець зобов`язується прийняти товар та своєчасно здійснити його оплату відповідно до умов договору.

Додатком №1 до Договору №20/01-17 від 20.01.2017 (Специфікація №1) сторони погодили, що товаром, який постачається за вказаним договором, є спорт. трава Tango Turf 40 F, green white/4.10, загальною вартістю 249 000,00 грн.

Відповідно до п. 3.1 Договору загальна сума договору складає 249 000,00 грн., в тому числі ПДВ 20%.

Згідно з п. 3.2 Договору, покупець здійснює оплату товару на поточний рахунок постачальника згідно з рахунком-фактурою. Розрахунки між сторонами здійснюються в національній валюті - українській гривні. З огляду на те, що товар по даному договору поставляється з Європи ціна на товар в гривнях може бути скорегована на день платежу по комерційному курсу.

За приписами п.п. 4.1-4.6 Договору, Постачальник зобов`язується поставити Покупцеві Товар, що поставляється за цим договором протягом 3 (три) календарних днів з моменту підписання даного Договору.

Пунктом поставки Товару за цим Договором є наступна адреса; м. Київ, метро Гідропарк, острів Долобецький, територія пляжу «Венеція».

Прийом Товару відбувається у пункті поставки, у присутності уповноважених представників обох Сторін, якими, буде підписана видаткова накладна, на Товар що передається.

Приймання-передача Товару за кількістю та якістю здійснюється у пункті передачі у строки, визначені цим договором, у присутності уповноважених представників сторін.

Перехід права власності на товар відбувається в момент здійснення фактичного прийому товару покупцем після підписання покупцем видаткової накладної.

Перехід ризику випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) товару від Постачальника до Покупця відбувається в момент виконання постачальником зобов`язання щодо поставки товару, тобто в момент фактичного прийому товару Покупцем після підписання видаткової накладної.

Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 9.1 цього договору та закінчується в момент повного виконання сторонами зобов`язань по цьому договору. (п. 9.1 Договору).

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання вказаного Договору недійсним, позивач посилається на статтю 230 Цивільного кодексу України та зазначає, що цей договір був підписаний в результаті обману позивача відповідачем та третьою особою, а також не спрямований на настання реальних правових наслідків, що обумовлені цим Договором. Крім того, у зв`язку з недійсністю укладеного Договору позивач просить стягнути з відповідача 100 000,00 грн, сплачених ним за Договором поставки без достатніх правових підстав, в порядку ст. 216 Цивільного кодексу України. Поряд з цим, позивач також на підставі ч. 2 ст. 230 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача 100 000,00 грн збитків (упущеної вигоди), завданих введенням його в оману під час укладення оспорюваного Договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

Відповідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Визначальною ознакою договору є мета його укладення.

За змістом статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статі 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір може містити будь-які умови, узгоджені сторонами на власний розсуд. Наявність таких умов не є підставою для визнання укладеного договору недійсним, якщо вони не суперечать нормам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, саме позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

З огляду на викладене, оцінивши обставини, наведені позивачем у заявах по суті спору, поданих до суду, якими обґрунтовано недійсність Договору №20/01-17 від 20.01.2017, а також дослідивши подані в підтвердження цьому докази, Суд дійшов висновку, що позивачем всупереч викладеним нормам не доведено перед судом законних підстав для визнання недійсним оспорюваного ним договору, з огляду на таке.

Так, стверджуючи у позові про введення його в обману при вчиненні оспорюваного правочину, позивач стверджує, що представники відповідача не повідомили позивача про наявність обставин, які мають істотне значення для позивача. При цьому, позивач посилається на укладення Договору підряду № 13/05-01 від 13.05.2016 та Договору подряду № 294-16 від 26.04.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Місто Спорту" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Контрактстрой", за якими третя особа виконала роботи, які було прийнято позивачем. Оскільки роботи було виконано третьою особою неякісно на суму 249 000,00 грн, керівництвом третьої особи та відповідача запропоновано оплачувати заборгованість за ці роботи на підставі окремо укладеного Договору №20/01-17 від 20.01.2017. Також позивач вказує на те, що відповідачем та третьою особою управляють спільні власники. Крім того, позивачу стало відомо, що третя особа є зобов`язаною стороною за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2017 по справі № 757/42123/15.

Відповідно до частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Одночасно, у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України, господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

Виходячи з чого, з наведених норм вбачається, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання), вчиненого під дією обману необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію, а також наявність умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі 907/738/16.

З огляду на викладене, суд зазначає, що позивачем не наведено жодних конкретних обставин, які стосуються саме укладення оспорюваного Договору, щодо яких його було введено в оману, та не доведено жодними належними та достатніми доказами в порядку статей 76, 79 Господарського процесуального кодексу України істотність значення таких обставин для укладення Договору №20/01-17 від 20.01.2017.

Всупереч наведеному, позивачем також не доведено перед судом а ні факту обману, а ні умислу у відповідача ввести позивача в оману.

Натомість, обставини, якими обґрунтовує позивач свої вимоги, здебільшого стосуються його правовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю "Контрактстрой" за Договорами підряду № 13/05-01 від 13.05.2016 та Договору подряду № 294-16 від 26.04.2016, які в межах даної справи оцінці не підлягають, оскільки стороною оспорюваного договору та відповідачем за даним позовом є саме Товариство з обмеженою відповідальністю "Алвір-Тандем", недобросовісність якого й має доводитися позивачем в межах даного спору.

Поряд з викладеним, Суд вважає необхідним звернути увагу, що в матеріалах справи відсутні належні докази тверджень відповідача про те, що роботи за Договором підряду № 13/05-01 від 13.05.2016 та Договором подряду № 294-16 від 26.04.2016 виконані неякісно та оцінено на суму 249 000,00 грн. Більше того, суд зазначає, що спорт.трава на суму 249 000,00 грн була повернута позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю "Контрактстрой" у зв`язку з виявленням браку, а Договір подряду № 294-16 від 26.04.2016 з додатками взагалі не підписано представниками та не скріплено печатками підприємств.

Поряд з викладеним, позивач вважає, що Договір №20/01-17 від 20.01.2017 не спрямований на настання реальних правових наслідків, що обумовлені цим Договором, оскільки товар за накладною № 166 від 15.03.2017 фактично не поставлявся.

Виходячи зі змісту ст. 234 Цивільного кодексу України позивач фактично вказує на фіктивність спірного Договору, хоч і не посилається на відповідну норму Цивільного кодексу України.

Так, за приписами ст. 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

З огляду на положення наведеної правової норми Суд зазначає таке: фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, які передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. При цьому ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину, у зв`язку з чим для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Водночас зі змісту статті 655 Цивільного кодексу України Суд вбачає, що договір купівлі-продажу є двостороннім оплатним правочином, який спрямований на безповоротне відчуження продавцем майна і перехід його у власність покупця на умовах сплати покупцем певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.08.2018 у справі № 922/3844/17.

У п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 визначено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов:

- вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору;

- такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору;

- метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 909/330/16).

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які мають ознаки договору поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов`язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як підтверджується матеріалами справи, на виконання умов Договору відповідач передав у власність позивача узгоджений між сторонами у Специфікації товар, а позивач прийняв це товар, що підтверджується видатковою накладною №166 від 15.03.2017 на суму 249 000,00 грн., яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками сторін без заперечень та зауважень.

Більше того, позивачем було частково оплачено поставлений товар на загальну суму 100 000,00 грн, що платіжними дорученнями №920 від 20.06.2017, №930 від 03.07.2017, №978 від 28.08.2017.

Тобто, наведене свідчить про те, що як позивачем, так і відповідачем вчинялися конкретні дії, спрямовані на виконання умов укладеного між ними Договору, такі як передача товару постачальником та прийняття його покупцем, а також часткова оплата товару покупцем.

Наведене спростовує твердження позивача, що спірний Договір не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Одночасно Суд звертає увагу, що позивачем жодними належними і достатніми доказами відповідно до статей 76, 79 Господарського процесуального кодексу України не підтверджено відсутності наміру створити правові наслідки на момент укладення спірного Договору як позивачем так і відповідачем, що також свідчить про відсутність ознак фіктивності оспорюваного правочину.

Інших доказів, які б свідчили про наявність ознак фіктивності вчиненого між сторонами правочину, в матеріалах справи немає.

За наведених обставин, Суд доходить висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено існування обставин, які в розумінні ст. 215 Цивільного кодексу України є підставами для визнання Договору №20/01-17 від 20.01.2017 недійсним, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача 100 000,00 грн, сплачених позивачем за Договором поставки без достатніх правових підстав, в порядку ст. 216 Цивільного кодексу України, Суд зазначає таке.

За приписами частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналогічна норма міститься в ч. 2 ст. 208 Господарського кодексу України, яка встановлює, що у разі визнання недійсним зобов`язання з інших підстав кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

Як роз`яснено в пункті 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Тобто, такий спосіб захисту порушеного права як реституційна вимога повинна відповідати ознакам реституції за змістом наведеної вище статті як такої, що за загальним правилом має двосторонній характер та спрямованої на відновлення становища кожної із сторін правочину.

Оскільки в процесі судового розгляду не було встановлено обставин недійсності Договору №20/01-17 від 20.01.2017, про які вказує позивач, та відмовлено у задоволенні позовної вимоги про визнання Договору недійсним, Суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення 100 000,00 грн також задоволенню не підлягають як похідні від основної вимоги.

Поряд з викладеним, позивачем на підставі ч. 2 ст. 230 Цивільного кодексу України заявлено до стягнення з відповідача 100 000,00 грн збитків (упущеної вигоди), завданих введенням його в оману під час укладення оспорюваного Договору.

Відповідно до приписів статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Пунктом 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори:

- наявність реальних збитків;

- вина заподіювача збитків;

- причинний зв`язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Збитки - це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до ст. 224 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 216 Цивільного кодексу України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Частина 2 статті 230 Цивільного кодексу України, на яку позивач посилається як на підставу позовних вимог про стягнення збитків, передбачає, що сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Таким чином, з огляду на те, що сторона правочину, яка вдалася до обману, поводиться протиправно, що розцінюється законодавцем як правопорушення, на неї покладається додатковий майновий обов`язок відшкодувати іншій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду.

При цьому, слід зазначити, що збитки та моральна шкода повинні бути заподіяні у зв`язку з вчиненням цього правочину, тобто мають виникнути внаслідок вчинення правочину під впливом обману.

Разом з тим, оскільки в процесі судового розгляду не було встановлено факту введення позивача в оману відповідачем під час укладення Договору №20/01-17 від 20.01.2017 та відповідно підстав його недійсності, що є обов`язковою умовою відповідальності на підставі ч. 2 ст. 230 Цивільного кодексу України, то вимоги про стягнення збитків у розмірі 100 000,00 грн задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі, з огляду на їх необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 21.06.2019

Суддя Т.Ю. Трофименко