РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.06.2019Справа № 910/4396/19

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Мазур В.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/4396/19

за позовом ОСОБА_1

до акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про визнання поруки припиненою

За участю представників сторін:

від позивача: Кудрявцев О.М., довіреність б/н від 19.03.2019р.;

від відповідача: Каракоця О.Р., довіреність №4543-К-О від 23.10.2018р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання поруки припиненою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що порука за Договором поруки від 17.02.2011р. №Г100Г/С-1 припинилась, оскільки відповідачем не було пред`явлено судового позову про стягнення заборгованості за Кредитним договором від 17.02.2011р. №Г100Г/С на підставі Договору поруки від 17.02.2011р. №Г100Г/С-1 до 16.08.2012р., що є шестимісячним строком з дня настання обов`язку з повернення кредитних коштів.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2019р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом представників сторін. Судове засідання призначено на 23.05.2019р.

08.05.2019р. на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли клопотання про залишення позову без розгляду та відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує та вважає поруку чинною, оскільки п. 11 Договору поруки сторони встановили, що цей договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

23.05.2019р. на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив.

В судовому засіданні 23.05.2019р. оголошувалась перерва на 06.06.2019р.

В судовому засіданні 06.06.2019р. представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві, заявив усне клопотання про закриття провадження у справі, у зв`язку із тим, що спір у даній справі не відноситься до юрисдикції господарських судів, а також підтримав раніше подане ним клопотання про залишення позову без розгляду.

За результатами розгляду вказаних клопотань, суд відмовив у їх задоволенні з огляду на наступне.

В обґрунтування клопотання про залишення позову без розгляду відповідач зазначив, що з долученого до позовної заяви опису вкладення до цінного листа, що направлений до відповідача, вбачається, що позивачем, всупереч ч. 1 ст. 172 ГПК України, не було направлено відповідачу усіх додатків до позову, а саме: копії квитанції № 33 від 03.04.2019 про сплату судового збору, копії паспорта ОСОБА_1 ; копії ідентифікаційного коду ОСОБА_1 . Відтак, відповідач просить суд залишити позов без розгляду на підставі п. 8 ст. 226 ГПК України.

Відповідно п. 8 ст. 226 ГПК України, суд залишає позов без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172, 173 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Так, одночасно з вказаним клопотанням про залишення позову без розгляду відповідач подав до суду відзив, в якому виклав заперечення по суті спору.

Викладене свідчить, що відповідач був ознайомлений з документами, які він не отримував, а також це не перешкоджало подати йому відзив по суті заявлених позовних вимог, у зв`язку із викладеним суд вважає клопотання відповідача необґрунтованим та залишає його без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Тобто, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці, у яких суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Така юрисдикція визначається, враховуючи суб`єктний склад основного зобов`язання.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої палати Верховного суду від 13.03.2018р. у справі № 415/2542/15-ц.

У зв`язку із викладеним, усне клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні 06.06.2019р. оголошувалась перерва на 20.06.2019р.

19.06.2019р. на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові пояснення.

Представник позивача в судовому засіданні 20.06.2019р. підтримав заявлені позовні вимоги з посиланням на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 20.06.2019р., відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

17.02.2011 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (банк) та товариством з обмеженою відповідальністю «Гофра України» (позичальник) було укладено кредитний договір №Г100Г/С (далі - Кредитний договір).

На підставі Кредитного договору ліміт кредиту складає 47 251 102,00 грн., вид кредиту - строковий кредит (пункт А.1. Кредитного договору).

У відповідності до п. 2.1 Кредитного договору, банк зобов`язується відкрити для обслуговування кредиту рахунки, зазначені в п. А.4 та перерахувати згідно вимоги позичальника, без додаткового узгодження сторін, грошові кошти для відшкодування витрат по реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна в розмірі, зазначеному в п. 1.1 даного договору з призначенням платежу «відшкодування витрат по реєстрації обтяжень рухомого майна».

Строк виконання зобов`язань (термін повернення кредиту) зазначено в пункті А.3. Кредитного договору - 16.02.2012 року.

Згідно п. 6.1. Кредитного договору, він вступає в силу з моменту підписання сторонами та діє частині перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ "Приватбанк" (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель) 17.02.2011р. було укладено Договір поруки № Г100Г/С-1 (далі - Договір поруки), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «Гофра України» (далі - боржник) ним своїх обов`язків за кредитним договором від 17.02.2011 року №Г100Г/С (далі - Кредитний договір), згідно якому кредитор надав боржнику кредит в сумі 47 251 102,00 гривень, а божник зобов`язаний: повернути кредит в строк 16.02.2012 року згідно графіку погашення кредиту, сплачувати за його користування 18 % річних в дату сплати процентів, якою є 04 число кожного поточного місяця, починаючи з дати укладання кредитного договору, а у випадку порушення строків повернення кредиту - сплачувати до 36 % річних в дату сплати процентів, зазначену вище, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у Кредитному договорі. Якщо під час виконання кредитного договору зобов`язання боржника, що забезпечені цим договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення зобов`язань за Кредитним договором в розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з поручителем не потрібні.

Згідно п. 11. Договору поруки, останній вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

У п. 12. Договору поруки сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом 5 років.

Як зазначає позивач, у зв`язку з тим, що банк протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не звернувся до поручителя, порука є припиненою з урахуванням приписів ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України.

Отже, спір між сторонами у справі виник з приводу наявності (відсутності) підстав для визнання поруки припиненою за Договором поруки від 17.02.2011р. №Г100Г/С-1.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та третьої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Як передбачено ч. 1 ст. 559 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина 2 статті 554 ЦК України).

За змістом ст. 559 ЦК України, припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Так, згідно з частиною 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Відповідно до частини 1 статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

При цьому, регулюючи правовідносини з припинення поруки, у зв`язку із закінченням строку її чинності, частина 4 статті 559 ЦК України (тут і надалі у редакції чинні на момент існування спірних правовідносин) передбачає такі випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя.

При цьому, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, й обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання), інститут позовної давності не застосовується, тому що право кредитора на пред`явлення вимоги до поручителя та обов`язок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобов`язання припинилися.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

У зв`язку із викладеним суд вважає, що умова договору поруки (пункт 12) про те, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом у 5 років, не є встановленим сторонами строком поруки.

Отже, судом встановлено, що укладеними між АТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 Договором поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється.

При цьому, суд вважає, що умова договору поруки (пункт 11) про його дію до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань. Застосоване в другому реченні частини 4 статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень частини 4 статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинна бути пред`явлена в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Вказаний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14, від 17.02.2016 у справі № 6-1844цс15)

Як було встановлено судом, строк виконання зобов`язань (термін повернення кредиту) зазначено в пункті А.3. Кредитного договору - 16.02.2012 року.

За таких обставин, банк отримав право пред`явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи зі спливу вказаного строку, тобто з 17.02.2012р., та протягом наступних шести місяців, тобто до 16.08.2012р.

Однак, матеріали справи не містять доказів звернення відповідача з судовим позовом до позивача про стягнення заборгованості за Кредитним договором на підставі Договору поруки. При цьому, рішення господарського суду Київської області від 04.12.2017р. у справі № 911/3065/17 таким доказом не є, оскільки вказаним судовим рішенням з ТОВ «Гофра Україна» на користь ПАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто тільки пеню в сумі 666 670,00 грн. за порушення виконання зобов`язань за договором.

З огляду на викладене та зважаючи на встановлені обставин у справі, суд вважає, що відповідачем у справі був пропущений строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України для реалізації свого права на поруку, а тому дійшов висновку, що порука у спірних правовідносинах є припиненою.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» внесено зміни до Цивільного кодексу України, зокрема, частину четверту статті 559 викладено в такій редакції:"4. Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання".

Відповідно до ч. 1 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно ч. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.

Як встановлено судом вище, зобов`язання за Договором поруки від 17.02.2011р. №Г100Г/С-1 до 16.08.2012р. виникло до набрання законної сили зазначеним Законом, та на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі є припиненим.

У зв`язку із викладеним, до спірних правовідносин судом застосовано редакцію частини 4 статті 559 ЦК України чинну на момент їх виникнення.

Також, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Суд зазначає, що частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України закріплює за кожною особою право на захист свого цивільного права. Підставою для їх захисту є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у недодержанні сторонами при вчиненні правочину вимог закону; поширенні про особу недостовірної інформації; протиправному позбавленні права власності чи його обмеженні; безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника; вчиненні власнику перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїх майном; неправомірному використанні товару без згоди автора; невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов`язання; безпідставній односторонній відмові від договору.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті.

Судом враховано, що звернення позивача до суду з позовом про визнання поруки припиненою зумовлено наявністю порушеного права позивача, в зв`язку з існуванням оспорюваного договору поруки.

Так, позивач зазначив, що займається підприємницькою діяльністю та звертається до фінансових і кредитних установ, користується різноманітними банківськими послугами.

В той же час, відповідно до відомостей кредитної історії УБКІ станом на 08.04.2019р. та довідки АТ КБ "Приватбанк" позивач зазначений як боржник за Договором поруки. У зв`язку із цим банківські установи при зверненні позивача за отриманням кредитних та інших банківськими послуг відмовляють йому, посилаючись на наявність у нього значної заборгованості за договором поруки перед АТ КБ "Приватбанк".

Викладене свідчить про наявність у позивача суб`єктивного порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду з даним позовом.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що порука у спірних правовідносинах за Договором поруки від 17.02.2011р. №Г100Г/С-1 є припиненою, а відтак позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати поруку ОСОБА_1 за договором поруки № Г100Г/С-1, укладеним 17 лютого 2011 року між публічним акціонерним товариством "Комерційни банк "Приватбанк" та ОСОБА_1 , такою, що припинена.

3. Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (01010, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; ідентифікаційний код 14360570) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 1 921 грн. витрат по сплаті судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 26.06.2019р.

Суддя А.І. Привалов