ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2019 Справа № 917/513/19

м. Полтава

за позовною заявою Акціонерного товариства "Укрсоцбанк", вул. Велика Васильківська, 100, м.Київ, 03150

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", вул. Будька,47, м.Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300

про звернення стягнення на предмет іпотеки

Суддя Паламарчук В.В.

Секретар судового засідання Рожко О.П.

Представники сторін 11.06.2019р.:

від позивача: адвокат Дем`янець Я.В.

від відповідача: адвокат Талащенко В.Є.

Представники сторін 13.06.2019р.:

від позивача: адвокат Дем`янець Я.В.

від відповідача: адвокат Талащенко В.Є.

Рішення приймається після перерви оголошеної в судовому засіданні 11.06.2019р. на підставі ст. 216 ГПК України.

Обставини справи: Акціонерне товариство "Укрсоцбанк" звернулося до господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" про звернення стягнення на нерухоме майно за Іпотечним договором №4 від 16 квітня 2013 р., який посвідчений приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області Микитенко Ю.В. та зареєстрований в реєстрі №567.

Ухвалою суду від 08.04.2019 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 07.05.2019 р.

06.05.2019 р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вхід. №4604, а.с. - 116-118). У вказаному відзиві відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав того, що положення п. 11.11 кредитного договору, згідно яких договір зберігає силу до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим договором, свідчать про те, що сторони не погодили таку істотну умову договору, як строк його дії. Відповідач вважає, що договір іпотеки, як похідний від неукладеного кредитного договору, є нечинним, в частині забезпечення виконання вимог банку, не виконувався сторонами та не може створювати будь-яких зобов`язань для ТОВ "Гадячсир". Також відповідач зазначає, що і в договорі іпотеки сторони не погодили строк його дії. Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач не погоджується із оціночною вартістю нерухомого майна переданого в іпотеку, відповідно до договору іпотеки.

Ухвалою суду від 07.05.2019 р. суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті на 11.06.2019 р.

Після закриття підготовчого провадження відповідач до суду направив наступні заяви та клопотання:

- 30.05.2019 р. - клопотання про витребування доказів (вхід. №5624 від 30.05.2019 р., а.с. 134-136) з клопотанням про поновлення процесуального строку на подання цього клопотання;

- 30.05.2019 р. - заперечення на відповідь АТ "Укрсоцбанк" на відзив у справі (вхід. №5625, а.с. - 137-146);

- 10.06.2019 р. - заяву про надання пояснень (вхід. №5998, а.с. - 148-156);

- 13.06.2019 р. - заяву про надання пояснень у справі з приводу укладення кредитного договору та договору іпотеки (вхід. №6154, а.с. - 194-197);

- 13.06.2019 р. - заяву про надання пояснень з приводу посилання на матеріали справи №917/514/19 (вхід. №6155, а.с. - 198-208)

Розглянувши вказані клопотання суд приходить до висновку про залишення їх без розгляду виходячи з наступного.

Зокрема, що стосується клопотання про витребування доказів (вхід. №5624 від 30.05.2019 р.) з клопотанням про поновлення процесуального строку на подання цього клопотання, то суд зазначає, що відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Пунктом 3 ст. 80 ГПК України визначено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до п. 8 ст. 165 ГПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. В п. 4 ухвали від 08.04.2019 року суд встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов до 15 днів з дня отримання ухвали.

Зазначену ухвалу відповідач отримав 17.04.2019 року (докази отримання в матеріалах справи, а.с. -111). Останнім днем для подання відзиву є 02.05.2019 року.

02.05.2019 р. відповідач надіслав суду відзив на позов (вхід. № 4604 від 06.05.2019 р.), відповідно до якого проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Проте, в строк до 02.05.2019 р. відповідачем не було заявлено клопотання про витребування доказів від позивача, як того вимагають приписи ст. 80 ГПК України.

Тобто, вищезазначене клопотання подано з пропуском строку встановленого ст. 80 ГПК України, а тому задоволенню не підлягає. Причини, з яких відповідач не міг подати дане клопотання у встановлені строки, суд, як обґрунтовані не оцінює.

Щодо інших заяв та заперечень, суд зазначає, що в ч.ч. 1,2,3 ст. 161 ГПК України встановлено, що при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ухвалою суду від 07.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Згідно ст. 207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Відповідач не надав обґрунтованих доказів щодо наявності поважних причин пропуску строку подання зазначених заяв та заперечень.

Крім того, суд зазначає, що позивач відповіді на відзив на позовну заяву суду не надавав. Таким чином, суд не вбачає правових підстав для надання відповідачем заперечень на відзив на позовну заяву по справі 917/513/19, посилаючись на справу 917/514/19, які на думку позивача дуже схожі.

З огляду на викладене, заперечення на відповідь АТ "Укрсоцбанк" на відзив у справі , заяву про надання пояснень, заяву про надання пояснень у справі з приводу укладення кредитного договору та договору іпотеки, заяву про надання пояснень з приводу посилання на матеріали справи №917/514/19, суд залишає без розгляду на підставі ч. 2 ст. 207 ГПК України.

11.06.2019 р. відповідач надав зустрічну позовну заяву про визнання договору іпотеки неукладеним, яка ухвалою суду від 13.06.2019 р. повернута заявнику.

11.06.2019 р. позивач надав заяву (вхід. №6049) про зміну його місцезнаходження, яка прийнята судом до уваги.

Під час розгляду справи по суті в судових засіданнях 11.06.2019 р. та 13.06.2019 р. представник позивача наполягав на задоволенні судом позову у повному обсязі, представник відповідача позов заперечував.

В судовому засіданні 13.06.2019 р., суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ч. 1 ст. 240 ГПК України та повідомив, коли буде складено повний текст рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

02 квітня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (надалі - Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (надалі - Відповідач) було укладено Кредитний договір № 06.1-20/124 (надалі - Кредитний договір, а.с. - 11-21).

Пунктом 1.1. Кредитного договору сторони визначили, що Позивач надає Відповідачу кредит з загальною сумою 16 000 000 доларів США з можливістю отримувати кредит в доларах США та гривні, терміном до 30 листопада 2013 року.

Пунктом 5.2. Договору Сторони погодили наступну процентну ставку: процентна ставка часток в гривні є фіксовано і складає 17 % річних; процента ставка для часток в доларах США є змінюваною і складається з: (і) маржі 7,75 % річних та (іі) ставки LIBOR. При цьому, максимальний розмір збільшення процентної ставки для часток в доларах складає 20 % річних.

За несплату платежів у визначені строки в Кредитному договорі передбачено нарахування неустойки у розмірі, що складається з (і) подвійної облікової ставки НБУ та (іі) 15 відсотків річних. У п. 6.5. Сторони також погодили, що до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність, строком у три роки.

До Кредитного договору неодноразово вносились зміни, зокрема на підставі договорів про внесення змін і доповнень № 1 від 03 квітня 2013 року, № 2 від 14 листопада 2013 року, № 2-1 від 14 листопада 2013 року, № 3 від 26 лютого 2014 року, № 4 від 12 березня 2014 року, № 5 від 16 квітня 2014 року, додаткових угод № 6 від 02 вересня 2014 року, № 7 від 28 листопада 2014 року, № 7-1 від 28 листопада 2014 року, № 7/2 від 28 листопада 2014 року, № 8 від 10 грудня 2014 року, № 9 від 19 грудня 2014 року, № 10 від 26 лютого 2015 року, №11 від 28 липня 2015 року, №12 від 29 грудня 2015 року (а.с. - 22-43).

Додатковою угодою до Кредитного договору №12 від 29 грудня 2015 року, сторони змінили термін повернення кредиту з 30 листопада 2013 року на 31 березня 2016 року (а.с. - 43).

Як зазначає позивач, Відповідач не повернув отримані кошти у визначений Кредитним договором строк - до 31 березня 2016 року, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість по кредиту перед Позивачем у розмірі 15 917 447 доларів США 81 цент. Вказана сума не включає в себе проценти, пені, штрафи, комісію чи інші платежі, які мали сплачуватись Відповідачем за Кредитним договором.

Задля захисту порушених прав АТ "Укрсоцбанк" звернулось до суду з позовом до Господарського суду Полтавської області про стягнення заборгованості за кредитним договором з ТОВ "Гадячсир".

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 15.11.2016 у справі № 917/1400/16, яке залишене без змін Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.09.2017 та Постановою Верховного суду від 28.02.2018, позов АТ "Укрсоцбанк" задоволено. Стягнуто з ТОВ "Гадячсир" на користь Банку 15 917 447,81 дол. США (а.с. - 44-53).

За даними позивача, на день звернення Банку до суду з даним позовом, рішення суду у справі № 917/1400/16 не виконане, заборгованість за Кредитним договором не погашена.

Станом на 22.03.2019 заборгованість Відповідача за Кредитним договором № 06.1-20/124 від 02 квітня 2013 року по тілу кредиту складає: 15 917447,81 дол. США.

Відповідач вказане не спростував.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами, в тому числі Кредитним договором № 06.1-20/124 від 02.04.2013, 16 квітня 2013 року між ПАТ "Креді Агріколь банк", ПАТ "Укрсиббанк", ПАТ "Укрсоцбанк", ПАТ КБ "Правекс-банк" (разом - "Іпотекодержателі") з одного боку та Відповідачем (іпотекодавець, боржник) з іншого боку, було укладено Договір іпотеки № 4, посвідчений приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області Микитенко Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 567 (надалі - "Договір іпотеки", а.с. - 54-60).

В подальшому було укладено Договір про внесення змін № 1 від 20.11.2013р. до Договору іпотеки, Договір про внесення змін № 2 від 13 грудня 2013 року до Договору іпотеки, Договір про внесення змін № 3 від 25.12.2014р. до Договору іпотеки та Договір про внесення змін № 4 від 30.12.2015р. до Договору іпотеки.

У зв`язку з тим, що Відповідач повністю погасив свою кредитну заборгованість перед ПАТ КБ "Правекс-банк", Сторони домовилися викласти Договір іпотеки №4 у новій редакції шляхом укладення Договору про внесення змін № 2 від 13 грудня 2013 року до Договору іпотеки № 4 від 16 квітня 2013 року, тобто без участі ПАТ КБ "Правекс-банк" (а.с. - 65-67).

Відповідно до п.1.1. Договору іпотеки, Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателям наступне нерухоме майно (надалі - "Предмет іпотеки"):

- виробничі будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: Полтавська область , Зіньківський район, смт Опішня, вул. Жовтнева, буд. 29, загальною площею: 1603,4 кв.м.:

Літера А-1 - головний виробничий корпус, пл. 1165,1 кв.м

Літера Е - мехмайстерня, пл. 94,2 кв.м

Літера Д - вбиральня, пл. 3,0 кв.м

Літера Г - матеріальний склад, пл. 101,3 кв.м

Літера В - гараж, пл. 66,8 кв.м

Літера Б,б - прохідна, пл. 13,8 кв.м

№1,2,11 - ворота

№ 3,5 - огорожа

№4 - водонапірна башта

№6,7 - металева ємність

№8 - трансформаторна будка

№ 9,10 - градирня

Літера 3-1 - гараж, пл. 151,8 кв.м

Літера И-1 - каналізаційна, пл. 7,4 кв.м.

- земельну ділянку, що є виділеною в натурі, межі якої визначено на місцевості: Полтавська область, Зіньківський район, смт Опішня, вул . Жовтнева, 29, цільове призначення якої є розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, з кадастровим номером: :30:093:0004, та площею: 0,5597 га;

- комплекс (нежитлові будівлі та споруди), що розташований за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, місто Червонозаводське, вул. Леніна, буд. 2а, загальною площею: 3246 кв.м.:

Літера №А - головний виробничий корпус, пл. 2034,8 кв.м

Літера №Б - реммайстерня, пл. 432,3 кв.м

Літера №В - бондарня, пл. 88,4 кв.м

Літера №Г - магазин, пл. 286,8 кв.м

Літера №Д - прохідна, пл. 10,7 кв.м

Літера №Ж - адмінкорпус, пл. 141,9 кв.м

Літера №З - компресорна, пл. 91,6 кв.м

Літера №Е - матеріальний склад, пл.150,9 кв.м

Літера №К - вбиральня

Літера №М - насосна, пл. 8,6 кв.м

№2 - водонапірна башня

№3 - градильня

№1 - огорожа

№4 - асфальтне покриття

№5 - артезіанська свердловина

№6 - водопровідна мережа

Літера №Н - КНС

Літера №О - котельня

- комплекс, будівлі, що розташовані за адресою: Полтавська область, Миргородський район, селище Великі Сорочинці, вул. Перемоги, буд. 13, загальною площею: 160,2 кв.м.:

Літера №А-1 - котельня, пл. 36,4 кв.м

Літера №Г-1 - помиєчна машин, пл. 46,8 кв.м

Літера №В-1 - прохідна, пл. 14,4 кв.м

Літера №Д-1 - склад, пл. 62,6 кв.м

№1 - огорожа.

Пунктом 1.3. Договору іпотеки передбачено, що іпотекою забезпечується виконання Відповідачем своїх зобов`язань за Кредитними договорами, а також відшкодування витрат Іпотекодержателів, пов`язаних з пред`явленням вимог за Забезпеченими зобов`язаннями та зверненням стягнення на предмет іпотеки, витрат на утримання та збереження Предмету іпотеки, витрат на страхування Предмету іпотеки та інших збитків, що можуть бути завдані Іпотекодавцем порушенням умов Договору іпотеки або Забезпечених зобов`язань.

Відповідно до п. 4.1.1. Договору іпотеки, Іпотекодержателі мають право звернення стягнення на Предмет іпотеки: "...у разі невиконання чи неналежного виконання Іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання за Кредитними договорами, виконання яких забезпечується іпотекою за цим Договором".

Відповідно до п. 4.1.6. Договору іпотеки Іпотекодержателі розпочинають звернення стягнення на предмет Іпотеки, якщо ними прийнято Рішення про Звернення Стягнення та протягом тридцяти календарних днів з моменту належного надіслання Іпотекодержателями Іпотекодавцю письмового повідомлення про порушення Забезпечених зобов`язань, Іпотекодавцем не буде виконано вимогу про усунення порушень або виконання порушених Забезпечених зобов`язань та або умов цього Договору.

10 жовтня 2016 року Іпотекодержателі спільно прийняли Рішення про Звернення Стягнення, відповідно до якого підтверджують факт невиконання Відповідачем взятих на себе зобов`язань та суми заборгованостей за Кредитними договорами та вирішили звернути стягнення на Предмет іпотеки (а.с. - 94).

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі даного Рішення про Звернення Стягнення, Позивачі 10 листопада 2016 року спільно направили Відповідачу Повідомлення про порушення забезпечених зобов`язань вих. № 33-21/52440.

У Повідомленні про порушення забезпечених зобов`язань зазначалось про невиконання Відповідачем своїх зобов`язань за Кредитними договорами щодо повернення суми кредитів, процентів за користування кредитом і пені, та вимагалось від Відповідача протягом 30-денного строку усунути порушення умов кредитних договорів та погасити заборгованість.

У Повідомленні іпотекодержателі також вказали, що у випадку невиконання або несвоєчасного виконання цих вимог, вони будуть вимушені розпочати процедуру звернення стягнення на Предмет іпотеки.

15 грудня 2016 року Відповідач отримав Повідомлення про порушення забезпечених зобов`язань (докази отримання в матеріалах справи, а.с. - 100). Тобто, Відповідач мав погасити прострочену заборгованість до 15 січня 2017 року.

Проте, як вказує позивач, у зазначений строк зобов`язання не були виконані Відповідачем, а отже Позивач має право ініціювати процедуру звернення стягнення на Предмет іпотеки.

Пунктом 4.2. Договору іпотеки визначено, що звернення стягнення на Предмет іпотеки може здійснюватися на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та вимог законодавства України; на інших, передбачених законодавством України підставах.

Як передбачено п. 4.3. Договору іпотеки, право визначення підстави та способу звернення стягнення належить Іпотекодержателям.

У рішенні про Звернення стягнення Іпотекодержателі визначили спосіб стягнення на Предмет іпотеки саме за рішенням суду.

Також, умовами п. 4.4. Договору іпотеки визначено, що звернення стягнення на Предмет іпотеки за рішенням суду здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся з даним позовом до суду.

При винесенні рішення суд виходив з наступного:

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено рішенням господарського суду Полтавської області по справі № 917/1400/16 від 15.11.2016 року, яке залишене без змін Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.09.2017 та Постановою Верховного суду від 28.02.2018 між Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" був укладений кредитний договір № 06.1-20/124 від 02.04.2013 р., згідно з яким позивач надає відповідачу кредит загальною сумою 16000000 доларів США (з наступними змінами, а.с -11-22).

В постанові Верховного суду України від 28.02.2018 р. по справі 917/1400/16 зазначено, що предметом розгляду у справі №917/1400/16 є невиконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між ПАТ "Укрсоцбанк" і ТОВ "Гадячсир" кредитним договором № 06.1-20/124 від 02.04.2013 р. (абз. 3 ст. 8 постанови Верховного суду України від 28.02.2018 р. по справі 917/1400/16, а.с. - 52, зворотній бік). Таким чином, кредитний договір оцінювався в межах розгляду справи № 917/1400/16 на предмет відповідності його умов вимогам кредитного законодавства та дотримання сторонами своїх договірних зобов`язань, а саме кредитором в частині надання всієї суми кредиту, а боржником в частині оплати кредитного боргу.

Рішенням господарського суду Полтавської області по справі № 917/1400/16 від 15.11.2016 року, яке залишене без змін Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.09.2017 та Постановою Верховного суду від 28.02.2018 встановлено, що заборгованість відповідача за кредитним договором №06.1-20/124 від 02.04.2013 р. складає 15917447 доларів 81 центів США.

Таким чином, рішенням господарського суду Полтавської області по справі № 917/1400/16 від 15.11.2016 року, яке залишене без змін Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.09.2017 та Постановою Верховного суду від 28.02.2018 встановлено факт прострочення боржником виконання зобов`язань, визначених умовами кредитного договору № 06.1-20/124 від 02.04.2013 р. (з усіма змінами та доповненнями до нього) та встановлено розмір заборгованості боржника перед іпотекодержателем, який не підлягає доказуванню при наступному розгляді вимог іпотекодержателя до іпотекодавця в частині встановлення суми кредитного боргу. У зв`язку з несплатою боржником вказаного боргу у іпотекодержателя виникло право звернути стягнення на належне іпотекодавцю майно, з метою задоволення своїх вимоги, які випливають із кредитного договору № 06.1-20/124 від 02.04.2013 р.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Згідно з преамбулою та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини та згідно з рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є джерелом права.

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розгляду даної справи.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Аналогічні положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18), згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Тому судове рішення у справі №917/1400/16 не може бути поставлене під сумнів, а прийняте рішення не може йому суперечити, обставини, встановлені у справі №917/1400/16, не потребують доказування. За даних обставин, суд вважає посилання відповідача у відзиві на позовну заяву, на те, що кредитний договір №06.1-20/124 від 02.04.2013 р. є неукладеним, необгрунтованим.

Спір у справі стосується питання звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Приписами ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Стаття 3 Закону України "Про іпотеку" визначає, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту держаної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, посилається на те, що договір іпотеки №4 від 16.04.2019 р. є неукладеним, оскільки не погоджено строк дії договору та вважає що формулювання п. 7.1 Договору іпотеки про те, що Договір підлягає нотаріальному посвідченню і діє з моменту такого посвідчення до повного виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Кредитними договорами, в забезпечення яких укладений цей Договір, не є погодженням терміну дії договору. Суд відхиляє дані твердження відповідача виходячи з наступного:

Згідно з частиною третьою статті 180 ГКУ при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити, зокрема, строк дії договору. Отже, строк дії господарського договору є його істотною умовою. Разом з тим слід мати на увазі, що строк дії договору, який сторони зобов`язані погодити, не обмежений будь-яким максимальним строком.

Тому сторони можуть визначити, що договір діє до припинення прав та обов`язків, які з нього виникли (Інформаційний лист ВГСУ від 07.04.08 № 01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України").

Крім того, визначення договору як неукладеного може мати місце лише на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Таким чином, станом на час розгляду справи Договір іпотеки №4 від 16.04.2019 р. є укладеним.

Доказів його недійсності суду не надано

Відповідно до п. 4.1.1. Договору іпотеки, Іпотекодержателі мають право звернення стягнення на Предмет іпотеки: «...у разі невиконання чи неналежного виконання Іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання за Кредитними договорами, виконання яких забезпечується іпотекою за цим Договором».

Пунктом 4.2 Договору іпотеки передбачено, звернення стягнення може здійснюватися на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та вимог законодавства України, на інших, передбачених законодавством України підставах. Право визначення підстав та способу звернення стягнення належить Іпотекодержателям.

Як зазначено вище, факт наявності у боржника ТОВ "Гадячсир" заборгованості перед іпотекодержателем за кредитним договором №06.1-20/124 від 02.04.2013 р. встановлений рішенням суду у справі №917/1400/16, яке набрало законної сили, підтверджується матеріалами даної господарської справи та боржником не спростований.

Зазначене надає іпотекодержателю право ініціювати звернення стягнення на предмет іпотеки, яким було забезпечено виконання боржником ТОВ "Гадячсир" умов вищевказаного кредитного договору, за власним вибором як в судовому, так і позасудовому порядку.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що оскільки станом на момент звернення до суду з позовом боржник кредитний борг не сплатив, позивач як іпотекодержатель набув право звернути стягнення на предмет іпотеки, визначений умовами іпотечного договору №4 від 16.04.2013 р.

За змістом ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що іпотекодавець доказів погашення кредитного боргу, що обліковується за ним, не надав, доводів іпотекодержателя не спростував.

Відповідно до п. 4.1.6. Договору іпотеки Іпотекодержателі розпочинають звернення стягнення на предмет Іпотеки, якщо ними прийнято Рішення про Звернення Стягнення та протягом тридцяти календарних днів з моменту належного надіслання Іпотекодержателями Іпотекодавцю письмового повідомлення про порушення Забезпечених зобов`язань, Іпотекодавцем не буде виконано вимогу про усунення порушень або виконання порушених Забезпечених зобов`язань та або умов цього Договору.

Позивач надав докази того, що 10 жовтня 2016 року Іпотекодержателі спільно прийняли Рішення про Звернення Стягнення, відповідно до якого підтверджують факт невиконання Відповідачем взятих на себе зобов`язань та суми заборгованостей за Кредитними договорами та вирішили звернути стягнення на Предмет іпотеки.

На підставі даного Рішення про Звернення Стягнення, іпотекодержателі 10 листопада 2016 року спільно направили Відповідачу Повідомлення про порушення забезпечених зобов`язань вих. № 33-21/52440.

У Повідомленні про порушення забезпечених зобов`язань зазначалось про невиконання Відповідачем своїх зобов`язань за Кредитними договорами щодо повернення суми кредитів, процентів за користування кредитом і пені, та вимагалось від Відповідача протягом 30-денного строку усунути порушення умов кредитних договорів та погасити заборгованість.

При цьому, іпотекодержатель довів у суді направлення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень за кредитним договором та, відповідно, попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Статтями 38, 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону, та початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 Закону України "Про іпотеку", початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Виходячи зі змісту поняття ціна, як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України "Про іпотеку" можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України "Про іпотеку" встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України "Про виконавче провадження" сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного, у спорі про звернення стягнення на предмет іпотеки не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень (аналогічна позиція викладена у постанові ВП ВС від 21.03.2018р. по справі №235/3619/15-ц, постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61цс15).

За даних обставин, твердження відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву стосовно того, що вартість майна зазначена у позові (хоча позивачем така вартість не вказана у позовній заяві) не відповідає дійсності, судом до уваги не беруться, оскільки сторони, при виконанні даного судового рішення в межах процедури виконавчого провадження не позбавлені права здійснити оцінку ринкової вартості предмета іпотеки та реалізувати спірне майно за результатом оцінки, проведеної державним виконавцем в ході виконання рішення суду у цій справі.

При цьому, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Згідно ст. ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Суд вважає за доцільне зазначити наступне, що відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи № 907/9/17 від 26.02.2019 р. зміст заявленої вимоги про звернення стягнення на майно ґрунтується на наявності грошових вимог позивача до відповідача на підставі окремого договору, наслідком задоволення таких вимог та виконання судового рішення є припинення грошових вимог позивача. Отже, позовні вимоги про звернення стягнення на заставлене майно мають вартісну оцінку, носять майновий характер і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за вимогами статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру грошових вимог позивача, на задоволення яких спрямовано позов.

Таким чином, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 672350,00 грн.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. В рахунок часткового погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (37300, Полтавська область, м. Гадяч, вул. Будька, 47, ) перед Акціонерним товариством "Укрсоцбанк" (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ) за Кредитним договором № 06.1-20/124 від 02 квітня 2013 року у сумі 15 917 447,81 дол. США. з яких: 15 917 447,81 дол. США. - заборгованість по тілу кредиту, звернути стягнення на нерухоме майно за Іпотечним договором № 4 від 16 квітня 2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області Микитенко Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 567, а саме:

- виробничі будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: Полтавська область, Зіньківський район , смт. Опішня, вул. Жовтнева, буд. 29, загальною площею: 1603,4 кв.м.:

Літера А-1 - головний виробничий корпус, пл. 1165,1 кв.м

Літера Е - мехмайстерня, пл. 94,2 кв.м

Літера Д - вбиральня, пл. 3,0 кв.м

Літера Г - матеріальний склад, пл. 101,3 кв.м

Літера В - гараж, пл. 66,8 кв.м

Літера Б,б - прохідна, пл. 13,8 кв.м

№1,2,11 - ворота

№ 3,5 - огорожа

№4 - водонапірна башта

№6,7 - металева ємність

№8 - трансформаторна будка

№ 9,10 - градирня

Літера 3-1 - гараж, пл. 151,8 кв.м

Літера И-1 - каналізаційна, пл. 7,4 кв.м.

- земельну ділянку, що є виділеною в натурі, межі якої визначено на місцевості: Полтавська область, Зіньківський район, смт. Опішня, вул . Жовтнева, 29, цільове призначення якої є розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, з кадастровим номером: :30:093:0004, та площею: 0,5597 га;

- комплекс (нежитлові будівлі та споруди), що розташований за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, місто Червонозаводське, вул. Леніна, буд. 2а, загальною площею: 3246 кв.м.:

Літера №А - головний виробничий корпус, пл. 2034,8 кв.м

Літера №Б - реммайстерня, пл. 432,3 кв.м

Літера №В - бондарня, пл. 88,4 кв.м

Літера №Г - магазин, пл. 286,8 кв.м

Літера №Д - прохідна, пл. 10,7 кв.м

Літера №Ж - адмінкорпус, пл. 141,9 кв.м

Літера №З - компресорна, пл. 91,6 кв.м

Літера №Е - матеріальний склад, пл.150,9 кв.м

Літера №К - вбиральня

Літера №М - насосна, пл. 8,6 кв.м

№2 - водонапірна башня

№3 - градильня

№1 - огорожа

№4 - асфальтне покриття

№5 - артезіанська свердловина

№6 - водопровідна мережа

Літера №Н - КНС

Літера №О - котельня

- комплекс, будівлі, що розташовані за адресою: Полтавська область, Миргородський район, селище Великі Сорочинці, вул. Перемоги, буд. 13, загальною площею: 160,2 кв.м.:

Літера №А-1 - котельня, пл. 36,4 кв.м

Літера №Г-1 - помиєчна машин, пл. 46,8 кв.м

Літера №В-1 - прохідна, пл. 14,4 кв.м

Літера №Д-1 - склад, пл. 62,6 кв.м

№1 - огорожа,

шляхом реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (37300, Полтавська область, м. Гадяч, вул. Будька, буд. 47, ) на користь Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ) судовий збір у сумі 672 350,00 грн.

Видати накази з набранням цим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256, 257 ГПК України). Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано після повернення судді з відрядження 27.06.2019р.

Суддя В.В. Паламарчук