ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. ОдесаСправа № 923/142/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Мишкіної М.А.,

при секретарі судового засідання Станковій І.М.,

за участю представників:

від Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - Пронюк В.Я.,

від Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" - участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Херсонської області від 16.04.2019, прийняте суддею Гридасовим Ю.В., м. Херсон, повний текст складено 22.04.2019,

у справі №923/142/19

за позовом: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача: Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго"

про стягнення 3 408 911,07 грн

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 р. Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося з позовом до Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача борг у загальній сумі 3408911,07 грн, з яких: 2300000 грн основного боргу, 302877,03 грн пені, 189608,77 грн 3% річних та 616425,27 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором постачання природного газу №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 28.02.2019 відкрито провадження у справі №923/142/19.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 16.04.2019 у справі №923/142/19 (суддя Гридасов Ю.В.) позов задоволено частково; стягнуто з Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 2300000 грн основного боргу, 616425,27 грн інфляційних втрат, 189608,77 грн 3% річних, 151438,51 грн пені, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 48862,09 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1466 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на доведеність позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором постачання природного газу №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 та на наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення суми пені. Водночас суд першої інстанції врахував, що матеріали справи містять докази фактичного понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, надану останньому у даній справі, а тому, здійснюючи розподіл судових витрат, суд стягнув з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Херсонської області від 16.04.2019 у справі №923/142/19 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 151438,52 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення не було враховано інтереси позивача, не з'ясовано чи були заподіяні останньому збитки неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором постачання природного газу №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 та не оцінено розмір таких збитків, між тим відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості і його скрутний фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення розміру пені. Крім того, апелянт наголошує на тому, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження надання останньому адвокатом професійної правничої допомоги у даній справі, при цьому наявні у матеріалах справи процесуальні документи Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" підготовлені та підписані не адвокатом, а директором вказаного підприємства.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н та б/д (вх.№1932/19/Д1 від 06.06.2019) Комунальне підприємство теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" зазначає про її безпідставність та необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. Зокрема, відповідач наголошує на тому, що заборгованість останнього перед Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за договором постачання природного газу №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 виникла у зв'язку з наявністю істотних обставин, зокрема, несвоєчасної оплати населенням послуг централізованого опалення, заборгованості держави з виплати субвенцій, невідповідності тарифів, встановлених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, економічно обґрунтованим витратам на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії і послуг централізованого опалення. Крім того, відповідач наголошує на тому, що отриманий від позивача газ використовується виключно для виробництва та подальшої реалізації теплової енергії населенню.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів Будішевської Л.О., Мишкіної М.А. від 27.05.2019 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою від 06.06.2019 розгляд справи призначено на 19.06.2019 об 11:00.

У судовому засіданні 19.06.2019 представник Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" апеляційну скаргу підтримав, представник Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (том ІІ а.с.41-42).

В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника скаржника, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Херсонської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Місцевим господарським судом встановлено, що 21.09.2016 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" ("Постачальник") та Комунальним підприємством теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" ("Споживач") укладено договір постачання природного газу №2449/1617-ТЕ-33 (далі - договір №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016), відповідно до пункту 1.1 якого Постачальник зобов'язується поставити Споживачу у 2016-2017 роках природний газ, а Споживач зобов'язується оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з пунктом 1.2 договору №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 природний газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

У пунктах 2.1-2.4, 5.1, 5.2, 5.4 договору №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 сторонами узгоджено обсяги газу, що планується передати в період з 01.10.2016 по 31.03.2017 включно, ціну за 1000 куб.м газу та загальну вартість природного газу за цим договором.

Приймання-передача природного газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу Споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (пункт 3.4 договору №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016).

В силу пункту 6.1 договору №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до умов пункту 7.2 договору №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 Споживач зобов'язаний своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.

За умовами пункту 8.1 договору №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором.

Згідно з пунктом 8.2 договору №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 у разі прострочення Споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється Постачальником на суми оплат, проведені Споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005.

Пунктом 10.3 договору №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п'ять років.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 12.1 договору №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016).

В подальшому 29.11.2019 та 23.01.2017 між сторонами було укладено додаткові угоди щодо внесення змін до договору №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016, зокрема, щодо визначення умов та обсягів передачі природного газу, а також прав та обов'язків сторін за вказаним договором.

На виконання даного договору Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за період з жовтня місяця 2016 року по березень місяць 2017 року передало, а Комунальне підприємство теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" прийняло природний газ на загальну суму 15984823,87 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016, від 30.11.2016, від 31.12.2016, від 31.01.2017, від 28.02.2017 та від 31.03.2017.

Місцевим господарським судом також встановлено, що вартість поставленого позивачем природного газу за договором №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 відповідачем сплачена лише у сумі 13684823,87 грн, тобто неповністю та з порушенням встановленого строку оплати, що підтверджується наявною у матеріалах справи випискою з банківського рахунку позивача та визнається відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Таким чином, відповідач свої зобов'язання за договором №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 щодо оплати отриманого природного газу виконав частково та з порушенням строків оплати, а тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з останнього заборгованості у загальній сумі 3408911,07 грн, з яких: 2300000 грн основного боргу, 302877,03 грн пені, 189608,77 грн 3% річних та 616425,27 грн інфляційних втрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений газ, а відтак правомірності заявлених позовних вимог про стягнення основної заборгованості, пені, 3% річних та інфляційних втрат, при цьому суд врахував наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення суми пені та зменшив розмір останньої з 302877,03 грн до 151438,51 грн. Водночас суд першої інстанції, враховуючи часткове задоволення позову, під час здійснення розподілу судових витрат стягнув з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів частково погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 є договором поставки.

Згідно з приписами частини першої статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).

Виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу, порушення такого суб'єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Як обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом, укладений між сторонами договір №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 є належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов'язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

За умовами пункту 6.1 договору №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 договору №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 передбачено, що Споживач зобов'язаний своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.

Враховуючи наведені норми права, узгоджені сторонами умови договору №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016, відсутність у матеріалах справи доказів своєчасного та повного проведення оплати за поставлений товар, а також визнання позивачем позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 2300000 грн основної заборгованості.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором (пункт 8.1 договору №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016).

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування 3% річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Згідно з приписами статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 8.2 договору №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 передбачено, що у разі прострочення Споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється Постачальником на суми оплат, проведені Споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005.

Із матеріалів справи вбачається, що за газ, отриманий у жовтні місяці 2016 року - березні місяці 2017 року, відповідач розраховувався з порушенням строків проведення оплати, що визначені пунктом 6.1 договору №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016, оскільки остаточний розрахунок за фактично отриманий у жовтні місяці 2016 року природний газ повинен був бути проведений до 25.11.2016, за отриманий у грудні місяці 2016 року - до 25.01.2017, за отриманий у січні місяці 2017 року - до 25.02.2017, за отриманий у лютому місяці 2017 року - до 25.03.2017, а за отриманий у березні місяці 2017 року - до 25.04.2017.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що невиконання грошового зобов'язання правильно кваліфіковане судом як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.

За таких обставин позивачем правомірно нараховано відповідачу 302877,03 грн пені, 189608,77 грн 3% річних та 616425,27 грн інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016.

Разом з тим, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог в частині стягнення 302877,03 грн пені, місцевий господарський суд зменшив її розмір до 151438,51 грн.

Зменшуючи розмір пені, Господарський суд Херсонської області врахував те, що природний газ, який постачався за договором №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016, використовувався Комунальним підприємством теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, при цьому заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений природний газ виникла у зв'язку з несвоєчасною оплатою населенням послуг централізованого опалення, а також внаслідок заборгованості держави з виплати відповідачу субвенцій з різниці в тарифах.

Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов'язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі 67/1346/15-ц.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов'язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначеної норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов'язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленого до стягнення пені є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Підстави та розмір зменшення стягуваної пені повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов'язані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов'язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Тому, користуючись правом, наданим вищезазначеними положеннями чинного законодавства, а також зважаючи на ступінь виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором №2449/1617-ТЕ-33 від 21.09.2016 (зокрема, сплата 85% від повної вартості поставленого йому природного газу), з огляду на те, що за умовами вказаного договору поставлений природний газ використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано зменшено розмір належної до сплати пені до суми 151438,51 грн.

Доводи скаржника про те, що місцевим господарським судом не було враховано інтереси позивача, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки стягнення 3% річних, інфляційних втрат та половини заявленої до стягнення суми пені має забезпечити баланс інтересів сторін.

При цьому колегією суддів враховується і те, що в матеріалах справи відсутні та апелянтом до суду не надано жодного доказу на підтвердження погіршення власного фінансового стану, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті дій відповідача.

Між тим, колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується та вважає помилковим здійснений судом першої інстанції розподіл судових витрат у даній справі з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За умовами пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позову, місцевий господарський суд пропорційно розміру задоволених позовних вимог стягнув з відповідача на користь позивача 48862,09 грн витрат по сплаті судового збору, а також стягнув з позивача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1466 грн.

Проте, колегія суддів зауважує, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.04.2018 у справі №902/339/16 та пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з частинами першою, другою статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За положеннями частин третьої, четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір- обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Місцевий господарський суд, розподіляючи витрати на професійну правничу допомогу, прийшов до висновку про те, що надані позивачем документи: копія договору про надання правової допомоги №5 від 11.03.2019, копія акту здавання-приймання виконаних робіт (послуг) №1 від 22.03.2019 на суму 33000 грн та копія платіжного доручення №3187 від 22.03.2019 є належними доказами, які підтверджують понесення витрат у зазначеному розмірі.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору про надання правової допомоги №5 від 11.03.2019 (далі - договір №5 від 11.03.2019), укладеного між Комунальним підприємством теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" ("Клієнт") та адвокатом Гончаровою Н.Я. ("Адвокат"), Адвокат бере на себе зобов'язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а Клієнт зобов'язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами. Адвокат відповідно до узгоджених сторонами питань надає Клієнту правову інформацію, консультації і роз'яснення з правових питань, правовий супровід, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру з метою захисту інтересів Клієнта в Господарському суді Херсонської області по справі №923/142/19 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" про стягнення 3408911,07 грн.

Згідно з пунктами 2.1, 2.3 договору №5 від 11.03.2019 розмір гонорару, який Клієнт сплачує Адвокату за надану в межах цього договору правову допомогу, визначається в актах виконаних робіт (послуг).Загальний обсяг часу, витрачений Адвокатом, та остаточний розмір гонорару погоджується сторонами шляхом підписання акту здавання-приймання виконаних робіт (послуг).

З акту здавання-приймання виконаних робіт (послуг) №1 від 22.03.2019 вбачається, що Гончарова Н.Я. ("Виконавець") та Комунальне підприємство теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" ("Замовник") склали цей акт про те, що в судовій справі Господарського суду Херсонської області №923/132/19 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" про стягнення 3408911,07 грн Виконавцем виконані, а Замовником прийняті роботи (послуги) з правничої допомоги, зокрема, підготовка та подання до суду відзиву на позовну заяву і направлення відзиву позивачу, на загальну суму 33000 грн.

Отже, апеляційний господарський суд зазначає, що вказаний акт складено із зазначенням номеру судової справи №923/132/19, у той час як дана справа має інший номер - №923/142/19.

Водночас з наявного у матеріалах справи відзиву на позовну заяву б/н та б/д вбачається, що вказаний процесуальний документ скріплено печаткою Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" та підписано його директором - А.І. Перчиць, а не адвокатом, при цьому документ не містить жодних відомостей про те, що його виконавцем є саме адвокат Гончарова Н.Я. Водночас до зазначеного відзиву на позовну заяву не додано жодного доказу його направлення позивачу, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості перевірити факт здійснення відправки цього відзиву саме адвокатом Гончаровою Н.Я.

Комунальним підприємством теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" перераховано Гончаровій Н.Я. 33000 грн, що підтверджується копією платіжного доручення №3187 від 22.03.2019, в графі "Призначення платежу" якого зазначено "Оплата згідно договору №5 про надання правової допомоги".

Між тим колегія суддів зазначає, що посилання у платіжному дорученні №3187 від 22.03.2019 на договір про надання правової допомоги №5 без зазначення дати укладення цього договору не дозволяє суду однозначно ідентифікувати факт проведення даної банківської операції саме на виконання укладеного між відповідачем та адвокатом договору №5 від 11.03.2019, оскільки останні не були позбавлені можливості укласти будь-який інший договір за таким номером.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо доведеності фактичного понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у заявленому ним розмірі.

Крім того, беручи до уваги викладену у постанові Верховного Суду від 03.04.2018 у справі №902/339/16 та пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 правову позицію, а також приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд наголошує на тому, що витрати на професійну правничу допомогу у даній справі, навіть у випадку обґрунтованості та доведеності їх понесення відповідачем, не можуть бути стягнуті з позивача, оскільки позовні вимоги заявлені обґрунтовано, проте суд, користуючись наданим йому чинним законодавством правом, зменшив заявлену до стягнення суму пені.

З огляду на все вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність покладення на відповідача усієї суми понесених позивачем витрат зі сплати судового збору, а саме: 51133,67 грн, та відсутність правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм матеріального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об'єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку із чим дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, між тим здійснив неправильний розподіл судових витрат, у зв'язку з чим припустився порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (пункт 58 рішення Європейського суду з прав людини рішення у справі "Серявін та інші проти України").

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника, оскільки апеляційна скарга в частині, що безпосередньо стосується предмету спору, залишена без задоволення.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Херсонської області від 16.04.2019 у справі №923/142/19 в частини розподілу судових витрат змінити, в решті - залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

"Позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" про стягнення 3408911,07 грн задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" (адреса місцезнаходження: 74800, Херсонська область, місто Каховка, вулиця Соборності, будинок 20-А; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 05449897) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (адреса місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Б. Хмельницького, будинок 6; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 20077 грн основного боргу, 616425,27 грн інфляційних втрат, 189608,77 грн 3% річних, 151438,51 грн пені та 51133,67 грн судового збору за подання позовної заяви.

У задоволенні решти позовних вимог про стягнення 151438,52 грн пені відмовити".

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 24.06.2019.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна