ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2019 р. м. Київ

Справа № 911/703/19

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

за участі секретаря судового засідання Щербакової В.О., розглянувши справу за позовом Комунального підприємства Богуславської районної ради Богуславтепловодопостачання до Приватного акціонерного товариства Миронівка Райагрохім про визнання недійсними пунктів договору, за участю представників від:

позивача Вітюк В.В. (довіреність від 05.03.2019);

відповідача не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство Богуславської районної ради Богуславтепловодопостачання (далі КП Богуславтепловодопостачання) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Приватного акціонерного товариства Миронівка Райагрохім (далі ПрАТ Миронівка Райагрохім) про визнання недійсними пунктів 6.2, 6.4, 6.5 договору про постачання товару №БЛС 100817 від 10.08.2017 з моменту укладання договору.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що пункти 6.2, 6.4, 6.5 вищезазначеного договору не відповідають вимогам закону, а їх зміст прямо суперечить принципам розумності та справедливості, у зв`язку з чим договір у відповідній частині має бути визнано недійсним (а.с.3-5).

Ухвалою від 19.03.2019 судом відкрито провадження у справі, вирішено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання на 10.04.2019, а також встановлено строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій (а.с.1-2).

Копія відповідної ухвали отримана сторонами 26.03.2019, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень №№780,798 (а.с.32-33).

У встановлений строк відзив на позов від відповідача не надійшов.

03.04.2019 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на зайнятість представника у проведенні слідчих дій на території м. Запоріжжя та відсутності іншого представника (а.с.34).

10.04.2019 учасники справи у підготовче засідання не з`явилися; відповідач про причини неявки свого представника суд не повідомив.

Ухвалою від 10.04.2019 суд відклав підготовче засідання до 07.05.2019, зважаючи на подане позивачем клопотання та визнавши причини неявки у підготовче засідання представника відповідача поважними (а.с.37-38).

07.05.2019 представником позивача подано клопотання про проведення підготовчого засідання без представника позивача та закриття підготовчого провадження. Подане клопотання мотивовано тим, що представник відповідача не може взяти участь у підготовчому засіданні у зв`язку з зайнятістю у іншому судовому процесі (а.с.41).

07.05.2019 від відповідача надійшло клопотання про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву, яке обґрунтовано відповідачем тим, що відзив у справі відповідачем не подано, у зв`язку з проведенням переговорів з позивачем щодо врегулювання спору. При цьому, відзиву на позов з доказами в обгрунтуваня його доводів відповідач з таким клопотанням не подав.

Відповідачем не надано доказів поважності причин пропуску строку для подання відзиву, у зв`язку з чим заява відповідача про поновлення строку залишається судом без задоволення.

07.05.2019 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу засідання, про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 17.05.2019 (а.с.44-45).

14.05.2019 відповідачем подано клопотання про долучення доказів копії додаткової угоди до спірного договору та акту звірки розрахунків за період з 10.08.2017 по 31.08.2018, у якому зазначено також, що вимоги позивача є необґрунтованими (а.с.49-50).

Щодо задоволення заявленого клопотання представник позивача в судовому засіданні не заперечував.

17.05.2019 судом постановлено протокольні ухвалу про долучення поданих доказів, закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 31.05.2019 (а.с.56-57).

24.05.2019 до суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи з посиланням на неможливість явки представника, який бере участь у слідчих діях; доказів на підтвердження відповідних обставин до поданого клопотання не додано (а.с.59).

31.05.2019 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу засідання, про відкладення розгляду справи на 12.06.2019 та зобов`язано позивача надати докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про відкладення розгляду справи (участі у слідчих діях у відповідний день) (а.с.70-71).

12.06.2019 в судове засідання з`явився представник позивача, який підтримав заявлені ним вимоги; представник відповідача в судове засідання не з`явися і про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце засідання відповідач повідомлений належним чином, про що свідчить підпис його представника на повідомленні (а.с.72).

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

10.08.2017 між ПрАТ Миронівка Райагрохім (постачальник) та КП Богуславтепловодопостачання (покупець) укладено договір про постачання товару №БЛС-100817 (а.с.9-13, далі - договір).

Відповідно до умов договору, постачальник зобов`язався поставити у власність покупця біопаливо - лушпиння соняшникове не гранульоване (далі - товар), а покупець зобов`язався прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату (п. 1.1 вказаного договору).

Пунктом 2 зазначеного договору сторонами визначено умови поставки товару, а, пунктом 3 - погоджено порядок прийняття товару. Ціна товару, вимоги щодо його якості визначені п. 4 відповідного договору.

П`ятим пунктом договору сторонами регламентовано порядок розрахунків, який змінено додатковою угодою №6 від 01.06.2018 (а.с.51). Так, відповідно до вказаної додаткової угоди сторонами визначено порядок погашення заборгованості за поставлений товар згідно наведеного графіку поетапно, з визначенням, що до 20.11.23018 має бути оплачена вся сума заборгованості за фактично отриманий товар згідно договору.

Пунктом шостим укладеного між сторонами договору визначено відповідальність сторін за порушення договору.

Так, відповідно до п. 6.2 договору, у разі несвоєчасного здійснення оплати покупцем за отриманий товар згідно п. 5.1 договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,1% від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день прострочення, а також несе відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України у розмірі 3% річних з простроченої суми за весь час прострочення.

Згідно п. 6.4 вказаного договору, покупець, у випадку порушення умов оплати вартості товару, сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 20% від вартості неоплаченого товару.

Як встановлено сторонами п. 6.5 договору, у разі невиконання чи неналежного виконання покупцем грошових зобов`язань щодо оплати вартості отриманого товару, покупець відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України, сплачує на користь постачальника тридцять процентів річних від простроченої суми основної заборгованості.

Також, п.6.7 такого договору визначено відповідальність постачальника за не виконання графіку поставки.

Відповідно до п. 8.1 договору, договір вважається укладеним з дня його підписання та діє до 01.12.2018, а в частині проведення взаєморозрахунків до їх повного виконання.

Предметом спору у даній справі є дійсність пп. 6.2, 6.4, 6.5 відповідного договору.

Заявлені позивачем вимоги щодо визнання відповідних пунктів договору недійсними не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Договір, як вбачається із змісту ч.2 ст.202 ЦК України, є видом правочину.

В силу ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, ч.1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

В обґрунтування того, що п. 6.2 та п.6.5 вказаного договору є недійсними, позивач посилається на те, що у них встановлено різний розмір відсотків, що підлягають застосуванню, що прямо суперечить вимогам ч.2 ст.625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за загальним правилом, визначеним відповідною нормою, боржник на вимогу кредитора має сплатити, зокрема, три проценти річних з простроченої суми. Однак, відповідна норма є диспозитивною і дозволяє сторонам змінювати розмір процентів у договорі. Окрім того, відповідна норма визначає, що спеціальними нормами може визначатись інший розмір процентів.

З спірних пунктів договору вбачається, що розмір процентів, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, визначений рівним:

- 3%, як встановлено ст.625 ЦК України (п.6.2 договору);

- 30% (п.6.4 договору).

Таким чином, фактично умови укладеного договору містять положення, які по-різному регулюють відносини сторін при виникненні прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки встановлюють різний розмір процентів, які має право вимагати відповідач при порушенні позивачем грошового зобов`язання за договором.

Однак, зазначене не свідчить про недійсність договору, оскільки самі по собі відповідні пункти договору не суперечать ч.2 ст.625 ЦК України, яка як визначає розмір процентів, так і дозволяє його змінювати за домовленістю сторін договору.

Разом з тим, зважаючи на відповідні положення договору, які регулюють одне і те саме питання по-різному. не можна вважати узгодженою сторонами умову щодо застосування певного розміру процентів як 3% так і 30% . Між тим, це не свідчить про неукладеність самого договору, оскільки відповідна умова договору щодо розміру процентів не є істотною для договору відповідного типу, а загальні положення щодо розміру процентів визначені ч.2 ст.625 ЦК України, яка визначає право кредитора вимагати оплати їх у розмірі 3% навіть і у випадку не визначення такої відповідальності сторонами у договорі.

Оспорюючи дійсність п.6.4 договору, позивач посилається на те, що вказаний пункт договору не ґрунтується на засадах розумності та справедливості, так як встановлює такий вид відповідальності у вигляді штрафу лише для покупця за невиконання ним своїх зобов`язань, при цьому такого виду відповідальності як штраф для постачальника не встановлено.

На думку позивача, такий пункт договору не відповідає ч.3 ст.509 ЦК України, яка передбачає, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Також, позивач посилається на невідповідність такій нормі п.6.2 договору, який встановлює відповідальність покупця у вигляді сплати пені у розмірі 0,1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Позивач вказує на те, що сторонми несуть зовсім нерівнозначну по фінансовим наслідкам відповідальність, чим порушуються засади добросовісності, розумності та справедливості.

Розглядаючи вимоги позивача у відповідній частині, суд виходить з наступного.

В силу ч.4 ст.179 ГК України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, як визначено ч.1 ст.174 ГК України, підставою виникнення господарських зобов`язань є, зокрема, господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Одним із видів господарських зобов`язань, є майново-господарські зобов`язання - цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ч.1 ст.175 ГК України)

В силу ч.1 ст.175 ГК України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як визначено чч.2,3,4 ст.181 ГК України, проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін; сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору; за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Відповідні положення наведених вище норм встановлюють право сторін на власний розсуд врегулювати свої відносини на засадах вільного волевиявлення, пропонувати укласти договір у певній редакції, підписувати договір з протоколом розбіжностей тощо.

Позивачем не надано доказів того, що він заперечував щодо таких умов договору, пропонував встановити відповідальність у договорі для продавця, підписав відповідний договір з протоколом розбіжностей або інших доказів, які свідчать про наявність у нього наміру укласти договір в іншій редакції. Не надано ним доказів і укладення договору з дефектом волі та того, що відповідний договір в момент його укладення не відповідав його внутрішній волі; наявності примусу тощо.

При цьому, у відповідності до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до чч.2,3 вказаної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» також встановлено, що пеня сплачується у розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

З урахуванням зазначеного, підстав для визнання недійсним спірних пунктів договору, які не суперечать законодавству, а також визначені сторонами при вільному волевиявленні, не має.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по оплаті позову судовим збором, враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог покладається судом на позивача

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 232-233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову Комунального підприємства Богуславської районної ради Богуславтепловодопостачання (ідентифікаційний код 33604652; 09700, Київська обл., Богуславський район, м. Богуслав, вул. Польова, буд. 46 А) до Приватного акціонерного товариства Миронівка Райагрохім (ідентифікаційний код 05489224; 08801, Київська обл., м. Миронівка, вул. Соборності, буд. 143) про визнання недійсними пунктів 6.2, 6.4, 6,5 договору про постачання товару №БЛ 100817 від 10.08.2017, укладеного Приватним акціонерним товариством «Миронівка «Райагрохім» та Комунальним підприємством Богуславської районної ради «Богуславтепловодопостачання».

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 21.06.2019.

Суддя А.Р. Ейвазова