ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року Справа № 902/750/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Тимошенко О.М.

без виклику сторін у справі

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр", м.Гнівань, Тиврівського району Вінницької області

на рішення Господарського суду Вінницької області, ухваленого 02.04.19р. суддею Нешик О.С. о 11:53 год. у м.Вінниці, повний текст складено 12.04.19р.

у справі № 902/750/18

за позовом Селянського фермерського господарства "Явір", с.Сьомаки, Хмільницького району Вінницької області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр", м.Гнівань, Тиврівського району Вінницької області

про стягнення здійсненої попередньої оплати в сумі 46235,32 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 02.04.2019р. у справі №902/750/18 позов Селянського фермерського господарства "Явір" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" про стягнення здійсненої попередньої оплати в сумі 46235,32грн. - задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" на користь Селянського фермерського господарства "Явір" 46235,32грн. - заборгованості за непоставлений товар; 1762,00грн. - судового збору.

Видано наказ.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким закрити провадження у справі за відсутністю предмету спору.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- зазначає, що відповідно до позовної заяви, 08.10.2018р. між ТОВ "Гніванський гранітний кар’єр", як постачальником товару та СФГ "Явір", як покупцем та отримувачем товару, було досягнуто домовленостей про те, що в день оплати товару постачальник зобов’язується поставити товарний бетон м 300 в кількості 30 м.куб. на загальну суму 43 500,00грн. та доставити його власним транспортом з оплатою авто послуг за ціною 690,00грн. за 1 год. на загальну суму 11040,00грн.;

- вказує, що 09.10.2018р. СФГ "Явір" здійснило оплату товару за рахунком-фактурою №51 від 08.10.2018р. на суму 43 500,00грн. та за рахунком-фактурою №52 від 08.10.2018р. на суму 11040,00грн., всього на загальну суму 54 540,00грн.;

- обґрунтовує, що за ФСГ "Явір" рахувалася заборгованість перед ТОВ "Гніванський гранітний кар’єр" на суму 46 235,32грн. і коли на рахунок товариства надійшли кошти від позивача в сумі 54 540,00грн., то частина з них була використана на погашення боргу в сумі 46235,42грн., а частина коштів в сумі 8 304,68грн. повернута ФСГ "Явір" згідно його вимоги (копія платіжного доручення №3404 від 05.12.2018р.);

- вважає, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини, які мають значення для справи, а саме те, що за ФСГ "Явір" рахувалася безнадійна дебіторська заборгованість (минув строк позовної давності) перед ТОВ "Гніванський гранітний кар’єр" за поставлений відповідачем товар в 2013-2014 роках на суму 46 235,32грн., яка була погашена при надходженні коштів від позивача, що відповідає Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999р. №291. зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.12.1999р. за №893/4186;

- додає, що також судом не взято до уваги ту обставину, що списання боргу внаслідок неплатоспроможності боржника не є підставою для скасування заборгованості. Незалежно від джерела списання суму списаної дебіторської заборгованості обліковують на позабалансовому субрахунку 071 "Списана дебіторська заборгованість" не менше трьох років з дати списання. Це потрібно для спостереження за можливістю її стягнення у випадках зміни майнового стану боржника. Суму відшкодування раніше списаної безнадійної дебіторської заборгованості включають до складу інших операційних доходів (Кт 716 "Відшкодування раніше списаних активів");

- зауважує, якщо вважати, що СФГ "Явір" останній раз отримувало товар 07.11.2014р. за накладною № ГР-03959, то строк позовної давності закінчився 07.11.2017р. і ще три роки спостереження за можливістю її стягнення, то відповідач мав право її відшкодувати до 07.11.2020р.. Крім того, відповідно до висновку Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12.07.2017р. у справі №822/623/17 підприємству надано право самостійно, відповідно до критеріїв безнадійності, виділяти таку заборгованість, що свідчить, на нашу думку про те, що списання заборгованості це право, а не обов’язок товариства;

- додає, що Господарським судом Вінницької області не було враховано ту обставину, що ТОВ "Гніванський гранітний кар’єр" 31.10.2018р. через автоматизовану систему "Єдине вікно подання електронних документів" Державної Фіскальної служби України відправлено ФСГ "Явір" податкову накладну №4599 від 09.10.2018р., яку господарство прийняло і затвердило з послідуючим складенням коригувальної податкової накладної, тобто визнало заборгованість в сумі 8 304,68грн., яку в послідуючому, було перераховано відповідачем на рахунок позивача. Крім того, позивач, станом на 08.02.2019р., не повернув отримані кошти в сумі 8 304,68грн., тим самим надавши добровільну згоду на проведення заліку заборгованостей попереднього періоду.

Листом Північно - західного апеляційного господарського суду №9002/750/189 від 08.05.2019р. матеріали справи №902/750/18 витребувано з Господарського суд Вінницької області.

20.05.2019р. до Північно - західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №902/750/18.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 20.05.2019р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" на рішення Господарського суду Вінницької області від 02.04.2019р. у справі №902/750/18 залишено без руху та встановлено скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги та надання суду відповідних доказів, зокрема, доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Надалі, 03.06.2019р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" на виконання ухвали Північно - західного апеляційного господарського суду від 20.05.2019р. надійшов супровідний лист від 29.05.2019р. №845 з додатком, зокрема, із платіжним дорученням від 28.05.2019р. №1291 про сплату судового збору в сумі 722,00грн..

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 04.06.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" на рішення Господарського суду Вінницької області від 02.04.2019р. у справі №902/750/18, зупинено дію рішення Господарського суду Вінницької області від 02.04.2019р. у справі №902/750/18, постановлено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" на рішення Господарського суду Вінницької області від 02.04.2019р. у справі №902/750/18 без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Також, запропоновано позивачу подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в порядку ст.263 ГПК України протягом 10 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі та роз'яснено сторонам у справі про їх право подати до суду клопотання про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи згідно абз.2 ч.10 ст.270 ГПК України.

Позивач не скористався своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, між Селянським фермерським господарством "Явір" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" була досягнута усна домовленість, за умовами якої СФГ "Явір" зобов'язувалось здійснити оплату узгодженого товару в розмірі 43500,00грн, а ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" зобов'язувалось доставити його власним автотранспортом з оплатою СФГ "Явір" автопослуг на загальну суму 11040,00грн..

На виконання такої домовленості СФГ "Явір" на підставі рахунків-фактур №51 від 08.10.2018 та №52 від 08.10.2018р. виписаних на загальну суму 54540,00грн. здійснило оплату товару та автопослуг на користь ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" у визначеному розмірі, що підтверджується випискою з банку по рахунку від 09.10.2018р. (а.с.11).

При цьому, ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" в порушення досягнутої домовленості зобов'язання по поставці товару не виконав.

Надалі, 11.10.2018р. СФГ "Явір", в порядку ст.530 ЦК України, звернулося до ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" з вимогою про поставку оплаченого товару в семиденний термін з моменту виставлення даної вимоги, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком поштового зв'язку від 11.10.2018р..

Однак, ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" на вказану вимогу не відреагував, у зв'язку із чим, на адресу останнього СФГ "Явір" була направлена вимога повернути грошові кошти в сумі 54540,00грн., які перераховані СФГ "Явір". Факт направлення вказаної вимоги на адресу ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" підтверджується описом вкладення у цінний лист від 22.10.2018р. та поштовою накладною від 22.10.2018р. (а.с.14).

Вказана вимога, також, залишена ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" без відповіді та задоволення, зобов'язання з поставки товару не виконано, повернення грошових коштів на рахунок СФГ "Явір" не здійснено.

За вказаних обставин, Селянське фермерське господарство "Явір" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" про стягнення з останнього здійсненої СФГ "Явір" попередньої оплати товару в сумі 54540,00грн..

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 17.12.2018р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/750/18, вирішено її розгляд здійснити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, тощо.

11.01.2019р. до Господарського суду Вінницької області від ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" надійшов письмовий відзив №25 від 10.01.2019р. на позовну заяву, в якому відповідач вказав, що позовні вимоги не визнає, оскільки кошти, які є предметом спору та надійшли від позивача були зараховані в рахунок погашення заборгованості, яка рахувалася за Селянським фермерським господарством "Явір" за поставлений відповідачем товар в 2013-2014 роках.

30.01.2019р. до Господарського суду Вінницької області від СФГ "Явір" надійшла відповідь на відзив, в якій останній заперечив проти позиції ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" зазначаючи, що перераховані на рахунок відповідача кошти мали цільове призначення. Разом з тим, відповідач самостійно зарахував кошти в рахунок нібито існуючого боргу за поставлений товар позивачу.

30.01.2019р. до Господарського суду Вінницької області від СФГ "Явір" надійшла заява (вх.№02.1-34/824/19 від 30.01.2019р.) про уточнення позовних вимог, якою позивач зменшив розмір позовних вимог у зв'язку із сплатою відповідачем коштів у розмірі 8304,68грн..

Таким чином, позивач просив місцевий господарський суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" 46235,32грн. боргу за непоставлений товар та ненадані автопослуги.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 31.01.2019р. зазначену вище заяву прийнято до розгляду, у зв'язку із чим, подальший розгляд справи здійснювався із врахуванням суми, визначеної у заяві.

Надалі, 11.02.2019р. до Господарського суду Вінницької області від ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" надійшло заперечення №202 від 08.02.2019р. на відповідь позивача на відзив, в якій останній зазначив про відсутність заборгованості перед СФГ "Явір".

Зокрема, ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" зазначило, що ним, визнано заборгованість перед позивачем в сумі 8304,68грн., яка була зворотно перерахована, згідно платіжного доручення №3404 від 05.12.2018р.. Також, зазначає, що за рахунок решти отриманої від СФГ "Явір" суми коштів (46235,32грн.) була погашена безнадійна дебіторська заборгованість, яка рахувалася за СФГ "Явір".

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 07.03.2019р. закрито підготовчого провадження та призначено справи для судового розгляду по суті на 02.04.2019р..

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Вінницької області від 02.04.2019р. у справі №902/750/18 позов задоволено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За приписами ч.2 ст.205 ЦК України, правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частиною 1 ст.639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно ч.1 ст.181 ГК України, допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У відповідності до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ст.642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Аналізуючи вище викладене та зважаючи на зміст спірних правовідносин, слід дійти висновку про те, що між сторонами виникли господарські правовідносини з поставки товару, шляхом укладення договору поставки у спрощений спосіб.

Згідно ст.265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов'язання, внаслідок якої припиняється зобов'язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов'язання.

Отже, виходячи з аналізу приписів ст.693 ЦК України умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця .

Статтею ст.525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.526 ЦК України, положення якої кореспондуються зі ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до приписів ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2).

Як свідчать матеріали справи, між СФГ "Явір" та ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" була досягнута усна домовленість, за умовами якої позивач зобов'язувався здійснити оплату узгодженого товару в розмірі 43500,00грн, а відповідач зобов'язувався доставити його власним автотранспортом з оплатою позивачем автопослуг на загальну суму 11040,00грн..

Надалі, СФГ "Явір" на підставі рахунків-фактур №51 від 08.10.2018р. та №52 від 08.10.2018р. виписаних на загальну суму 54540,00грн. здійснило оплату товару та автопослуг на користь ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" у визначеному розмірі, що підтверджується випискою з банку по рахунку від 09.10.2018р..

Проте, відповідач в порушення досягнутої домовленості зобов'язання по поставці товару не виконав.

Як вже зазначалось вище, 11.10.2018р. позивачем, в порядку ст.530 ЦК України, направлялася вимога про поставку оплаченого товару в семиденний термін з моменту виставлення даної вимоги.

Однак, відповідач у визначений строк товар не поставив.

Також, судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з вимогою від 22.10.2018р. (а.с.13) повернути грошові кошти за непоставлений товар в сумі 54540,00грн., які перераховані СФГ "Явір".

Крім того, судом встановлено, що під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач визнав факт сплати позивачем грошових коштів у сумі 54540,00грн., а також обставину щодо не поставки товару.

При цьому, керуючись переконанням щодо наявності у позивача заборгованості, здійснив часткове зарахування коштів у розмірі 46235,42грн. в рахунок їх погашення, решту суми в розмірі 8304,68грн. повернув позивачу.

За вказаних обставин, відповідач вважає, що в даній справі відсутній предмет спору.

Однак, з даною позицією відповідача колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

За приписами ч.1 ст.1089 ЦК України, за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувач) у цьому чи іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором.

З матеріалів справи вбачається, що з метою припинення наявних, на думку відповідача, зобов'язань позивача, відповідач зарахував в рахунок їх погашення, кошти, які були перераховані СФГ "Явір" в межах правовідносин, які виникли між сторонами на підставі рахунків-фактур №51 від 08.10.2018р. та №52 від 08.10.2018р..

Тобто, в даному випадку слід дійти висновку, що відповідач в односторонньому порядку змінив призначення платежу позивача та зарахування своїх вимог.

При цьому, як свідчать матеріали справи, зокрема з виписки по рахунку (а.с.11) позивачем чітко визначено призначення перерахованих відповідачу коштів: "згідно рахунку №52 від 08.10.2018 та згідно рахунку №51 від 08.10.2018" .

Загальний порядок здійснення переказу коштів в Україні, а також відповідальність суб'єктів переказу регулюються Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Пунктом 32.3 ст.32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що банки зобов'язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених п.22.6 ст.22 Закону.

Згідно п.п.3.1, 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України №22 від 21.01.2004р. та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 29.03.2004р. за №377/8976 (Інструкція), платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Пунктом 2.9 зазначеної Інструкції встановлено, що банк не має права робити виправлення в розрахунковому документі клієнта, за винятком випадків, обумовлених пунктом 2.26 цієї глави та іншими нормативно-правовими актами Національного банку.

Таким чином, у розумінні наведених норм визначення призначення платежу належить виключно платнику. Платник може змінити реквізит "призначення платежу" до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення.

Відповідно отримувач коштів в свою чергу не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу. Спрямування коштів на погашення інших заборгованостей, ніж ті що визначені в призначенні платежу, може мати місце у випадку відсутності чіткого зазначення призначення платежу.

Враховуючи вище викладене слід дійти висновку, що у даному випадку, як вбачається із змісту виписки, відповідач чітко визначив призначення платежу, надав повну інформацію про платіж (спрямування коштів), зазначивши в рахунок чого мають бути спрямовані сплачені ним кошти.

Крім того, колегія суддів вважає, що в даному випадку, також, відсутні правові підстави застосування до відносин між сторонами положень ст.601 ЦК України, оскільки, як зазначено учасниками справи, відповідач не звертався до позивача з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог та доказів на підтвердження зворотнього матеріали справи не містять.

Також, на переконання суду відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

Отже, враховуючи вище викладене, а також, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вірним висновком господарського суд першої інстанції про задоволення позову.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Вінницької області від 02.04.2019р. у справі №902/750/18 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 247-252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр", м.Гнівань, Тиврівського району Вінницької області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 02.04.2019р. у справі №902/750/18 - без змін.

2. Справу №902/750/18 повернути до Господарського суду Вінницької області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "24" червня 2019 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Тимошенко О.М.