ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2019 р. Справа№ 910/2939/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Смірнової Л.Г.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув;

від третьої особи: Гонда О.Ю. довіреність № КВ№764080 від 22.01.2019 року,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіІнвестБуд і Ко."

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 року

у справі № 910/2939/19 (суддя: Бойко Р.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Київський меблевий комбінат"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіІнвестБуд і Ко."

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Автогаражного кооперативу "Чайка"

про визнання незаконним будівництва та зобов`язання демонтувати збудоване приміщення

Встановив

Приватне акціонерне товариство "Київський меблевий комбінат" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіІнвестБуд і Ко." (далі - відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Автогаражного кооперативу "Чайка" (далі - третя особа) про визнання незаконним будівництво відповідачем приміщення площею 35,42 кв.м. на земельній ділянці, кадастровий номер :85: 281 : 0016 , на мережі колектора дощової каналізації D500, що знаходиться у м. Києві між вулицями Кирилівська, 82 та Новокостянтинівська, 1В; зобов`язати відповідача за власний рахунок демонтувати незаконно збудоване приміщення площею 35,42 кв.м. на земельній ділянці, кадастровий номер :85:281:0016 , на мережі колектора дощової каналізації D500, що знаходиться у м. Києві між вулицями Кирилівська, 82 та Новокостянтинівська, 1В.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем в порушення Державних будівельних норм 360-92 та без будь-якої дозвільної документації було збудовано на земельній ділянці, кадастровий номер :85:281:0016, прямо на колекторі дощової каналізації D500 (який проходить по території Приватного акціонерного товариства "Київський меблевий комбінат" та Автогаражного кооперативу "Чайка") приміщення площею 35,42 кв.м., що становить загрозу життю та здоров`ю людей, може призвести до затоплення цілого мікрорайону та завдати шкоду власності позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва заяву Приватного акціонерного товариства "Київський меблевий комбінат" про забезпечення позову задоволено. До набрання законної сили рішенням господарського суду міста Києва у даній справі накласти арешт на приміщення, площею 30,40 кв.м., що знаходиться за у м. Києві по вулиці Фрунзе (Кирилівська), 82, реєстраційний номер приміщення 31084887, дата реєстрації: 28.07.2010, номер запису 72-з в книзі д.8з-101. До набрання законної сили рішенням господарського суду міста Києва у даній справі заборонити органам та суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, які утворені та діють відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", вчиняти дій, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно - приміщення, площею 30,40 кв.м., що знаходиться за у м. Києві по вулиці Фрунзе (Кирилівська), 82, реєстраційний номер приміщення 31084887, дата реєстрації: 28.07.2010, номер запису 72-з в книзі д.8з-101.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "СітіІнвестБуд і Ко." звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу в даній справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Крім того, скаржник вказав, що матеріали справи містять документи, що свідчать про обізнаність позивача, про існування права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіІнвестБуд і Ко." На приміщення, будівництво якого оскаржується. Тобто, позивач намагається ввести в оману суд щодо моменту коли йому стало відомо про право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіІнвестБуд і Ко." на приміщення.

Також, скаржник зазначив, що заява позивача про забезпечення позову не була підтверджена жодними доказами про наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову, а лише містила застереження про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.05.2019 року справу № 910/2939/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Смірнова Л.Г., Руденко М.А.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіІнвестБуд і Ко." на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 року у справі №910/2939/19 своєю ухвалою від 03.06.2019 року.

21.06.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, ке було мотивоване тим, що представник відповідача бере участь в засіданні в іншому суді, і апелянт не отримав від позивача відзив на апеляційну скаргу.

Колегія суддів розглянувши дане клопотання дійшла висновку, що останнє не підлягає задоволенню, оскільки не містить в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України належних доказів неможливості взяти участь в судовому засіданні представника відповідача, а матеріали справи місять докази направлення відзиву на апеляційну скаргу на адресу відповідача.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Отже, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що розумність тривалості провадження по судовій справі повинна бути оцінена в світлі обставин справи та з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, а також предмет спору. Відповідно до аналізу приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні суди.

Так, клопотання скаржника про відкладення розгляду справи відхиляється судом апеляційної інстанції, оскільки строк розгляду апеляційної скарги відповідно до ст. 273 Господарського процесуального кодексу України майже підійшов до кінця, а задоволення клопотання призведе лише до затягування розгляду справи, що є неприпустимим.

21.06.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Так, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що доводи, які зазначено в апеляційній скарзі відповідачем, відносно виконання податкового обов`язку, пов`язаного з оплатою податкового боргу, не співпадають з діями, які вчиняються відповідачем відносно майна яке є предметом позову у відповідача був наявний податковий борг більш ніж півроку, а під час розгляду справи та після того як Товариство з обмеженою відповідальністю "СітіІнвестБуд і Ко." стало відповідачем у даній справі, одразу виникла необхідність у відповідача оплатити податковий борг та знати податкову заставу на майно яке є предметом спору. Тобто, на даний час існує загроза того, що відповідач відчужить вищевказане майно і таким чином унеможливить або істотно ускладнить виконання рішення суду, яке буде прийняте у даній справі.

Представник третьої особи в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 24.06.2019 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду без змін.

Представники позивача та відповідача (скаржника) у судове засідання 20.06.2019 року не з`явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 03.06.2019 року на відповідні адреси.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду ухвали місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки ухвали Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників позивача та відповідача, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіІнвестБуд і Ко." - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

26.04.2019 року через відділ діловодства суду першої інстанції представником позивача було подано заяву про забезпечення позову, за змістом якої просив: накласти арешт на приміщення, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю "СітіІнвестБуд і Ко.", площею 30,40 кв.м., що знаходиться за у м. Києві по вулиці Фрунзе (Кирилівська), 82, реєстраційний номер приміщення 31084887, дата реєстрації: 28.07.2010 року, номер запису 72-з в книзі д.8з-101; заборонити органам та суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, які утворені та діють відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно - приміщення, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю "СітіІнвестБуд і Ко.", площею 30,40 кв.м., що знаходиться за у м. Києві по вулиці Фрунзе (Кирилівська), 82, реєстраційний номер приміщення 31084887, дата реєстрації: 28.07.2010 року, номер запису 72-з в книзі д.8з-101.

Заява була обґрунтована тим, що незаконно збудоване приміщення станом на сьогоднішній день, демонтаж якого є предметом даного позову, зареєстровано на праві власності за Товариству з обмеженою відповідальністю "СітіІнвестБуд і Ко.", у зв`язку із чим і мало місце заміни первісного відповідача у даній справі на таку особу. В той же час, такі обставини свідчать про те, що захист порушених прав та інтересів позивача в межах даної справи може бути знівельовано внаслідок відчуження такого майна відповідачем, адже буде неможливим зобов`язання знесення спірного приміщення особи, яка не є має жодних прав щодо нього.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, предметом вирішення спору у даній справі є питання законності будівництва приміщення площею 35,42 кв.м. на земельній ділянці, кадастровий номер :85:281:0016 , на мережі колектора дощової каналізації D500, що знаходиться у м. Києві між вулицями Кирилівська, 82 та Новокостянтинівська, 1В, та зобов`язання відповідача здійснити його демонтаж (знесення).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи станом на сьогоднішній день право власності на спірне приміщення зареєстровано саме за відповідачем.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, реєстрація за відповідачем права власності на спірне нерухоме майно станом на сьогоднішній день свідчить про виникнення в останнього повноцінних правомочностей щодо розпорядження таким майном, в тому числі можливість його відчуження на користь третіх осіб, передання у користування, іпотеку тощо, як частинами, так і єдиним об`єктом.

Таким чином, наявними в матеріалах справи документами підтверджується існування обставин можливості вчинення відповідачем наведених дій, що у випадку вчинення таких дій за час вирішення спору нівелює мету звернення позивача з даним позовом до суду та фактичну можливість вирішення його вимоги про демонтаж (знесення) спірного приміщення, пред`явленої до відповідача, адже з відчуженням такого майна на користь третіх осіб останній буде знаходитися поза межами відносин володіння таким майном, а у випадку передання його в користування третім особам чи обтяження іншими правами третіх осіб, зумовить уже ризик порушення їх права та інтересів відносно спірного приміщення у випадку задоволення такого позову.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Перший протокол/Конвенція) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З огляду на закріплені в наведених положеннях принципи з урахуванням практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування (рішення від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України", від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", від 17.07.2008 року у справі "Каіч та інші проти Хорватії") вбчається, що Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності зв`язку між заявленими позивачем заходами забезпечення позову в частині накладення арешту на спірне приміщення та забороною проведення будь-яких реєстраційних дій щодо нього і предметом спору, співмірність та адекватність заходів із позивними вимогами, адже існує спір щодо законності зведення такого майна, можливість вирішення якого знаходиться в прямій залежності від перебування його у власності відповідача. Разом з цим, колегія суддів відзначає, що буде неможливим зобов`язання знести приміщення у випадку задоволення даного позову, пред`явленого до відмінної від чинного власника особи.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, вжиття наведених заходів унеможливить необхідність понесення позивачем додаткових витрат (як коштів, так і додаткового часу) задля захисту в судовому порядку своїх порушених прав і інтересів в обраний спосіб, адже в іншому випадку, наприклад, відчуження спірного майна під час розгляду даного спору, існуватиме необхідність у залученні нових учасників і, можливо, зміні предмету позову (зумовить збільшення строків розгляду такого спору), що в силу приписів чинного Господарського процесуального кодексу України можливе лише на стадії підготовчого провадження, а у випадку такого відчуження вже на стадії розгляду справи по суті - зумовить необхідність звернення вже з новими позовами до нових учасників спірних правовідносин, чим фактично буде знівельовано ефективність судового захисту в межах даної справи (у випадку визнання доводів позивача обґрунтованими та задоволення його позову).

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно та забороною вчинення реєстраційних дій щодо нього жодним чином не обмежить права та законні інтереси відповідача, адже такі заходи мають тимчасовий характер та не позбавляють останнього його конституційних прав на підприємницьку діяльність, отримання доходів, а також не перешкоджають займатись господарською діяльністю як такою взагалі, в той час, як їх вжиття забезпечить збереження балансу інтересів сторін та узгоджується із критеріями розумності, обґрунтованості та адекватності.

Підстави забезпечення позову не обмежуються лише пов`язаністю з позовною вимогою і ст. 136 Господарського процесуального кодексу України передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за змістом ч. 2 ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати, за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 18.ю09.23018 року у справі №920/740/17.

З огляду на викладене колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що заява позивача про забезпечення позову не була підтверджена жодними доказами про наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову, а лише містила застереження про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування.

Разом з цим, суд приймає як наладжене посилання скаржника, що матеріали справи містять документи, що свідчать про обізнаність позивача, про існування права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіІнвестБуд і Ко." на приміщення, будівництво якого оскаржується, проте останнє не спростовує висновків суду першої інстанції викладені у оскаржуваній ухвалі.

Згідно із ч. 6 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає, зокрема, вид забезпечення позову і підстави його обрання.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення заяви позивача та вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на відповідне майно та забороною здійснювати реєстраційні дії щодо нього.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СітіІнвестБуд і Ко." залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 року у справі №910/2939/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали оскарження №910/2939/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Л.Г. Смірнова

М.А. Руденко

Дата складення повного тексту 25.06.2019 року.