УХВАЛА

м. Київ

18.06.2019Справа № 910/65/14

За заявою товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Сіті" в особі ліквідатора боржника Реверука П.К.

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву та Київської міської державної адміністрації

про стягнення безпідставно збережених грошових коштів в межах справи № 910/65/14

Суддя Пасько М.В.

Представники:

від заявника Реверук П.К. - ліквідатор ТОВ "Гранд Сіті",

від відповідача Гармашов Б.С. - предст. за дов. Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву.

Присутній: Сегал Є.А. - предст. за дов. ТОВ "ПОКРОВСЬКИЙ, ЛЕВКІВСЬКИЙ ТА ПАРТНЕРИ".

Обставини справи:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення безпідставно збережених грошових коштів в межах справи № 910/65/14.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.03.19 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 04.04.19.

26.03.19 від відповідача надійшла заява про залучення співвідповідачів у справі.

26.03.19 від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності.

26.03.19 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

04.04.19 суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи на 25.04.19.

10.04.19 від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.04.19 залучено до розгляду у справі в якості співвідповідача Київську міську державну адміністрацію та відкладено підготовче засідання на 21.05.19.

21.05.19 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.05.19 відкладено розгляд справи на 06.06.19.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.06.19 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 18.06.19.

У судовому засіданні, розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Сіті" в особі ліквідатора боржника Реверука П.К. про стягнення безпідставно збережених грошових коштів в межах справи № 910/65/14 та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

В поданій заяві позивач просить суд стягнути з відповідачів на його користь 3.211.250, 00 грн. безпідставно збережених коштів.

На думку позивача відповідачами незаконно утримано грошові кошти отриманні ними в результати договору купівлі-продажу, який було в подальшому розірвано.

В обґрунтування позовних вимог позивачем надано суду копію договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва комунальної власності, що підлягає продажу за конкурсом №1078 з Актом № 1157 приймання - передавання від 22.12.2005р., рішення господарського суду міста Києва від 24.07.2007р. у справі №25/229, роздруковане з Єдиного реєстру судових рішень, рішення господарського суду м. Києва від 21.03.2011р. у справі №17/83, Акту приймання - передачі об`єкту приватизації, що повертається за рішенням суду, від 18.10.2016р, листа від 17.10.2018р. № 30-03/10220, вимоги ліквідатора № 02-45/26 від 27.11.2018р. про повернення грошових коштів, листа № 30-03/1280 від 13.12.2018р. РВ ФДМУ по місту Києву, постанови Верховного Суду від 15.02.2018 у справі №904/5492/15 роздруковану з Єдиного реєстру судових рішень, постанови Верховного Суду від 07.05.2018 у справі №921/512/17-г роздруковану з Єдиного реєстру судових рішень.

Представник Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву надав суду відзив на заяву в межах справи, в якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а також просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин заяви в межах справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Провадження у справі про банкрутство ТОВ "Гранд Сіті" здійснюється відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції, чинній з 19.01.2013 (далі - Закон про банкрутство).

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Пунктом 9 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22.12.2011 № 4212-УІ)" № 01-06/606/2013 від 28.03.13 визначено, що спори про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння відносяться до категорії спорів, пов`язаних з майновими вимогами до боржника, а отже відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (ч. 9 статті 16 ГПК України). Такі майнові спори розглядаються та вирішуються господарським судом за правилами позовного провадження, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство, у межах провадження у справі про банкрутство без порушення нових справ. За наслідком розгляду зазначених майнових спорів по суті господарський суд виносить ухвалу (задоволення заяви, відмова у задоволенні заяви (повністю або частково).

При цьому приписи ч. 4 статті 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" охоплюють усі без виключення майнові спори за участю боржника, що прямо випливає зі змісту згаданої норми, у зв`язку з чим відповідні спори розглядаються у межах справи про банкрутство незалежно від того, який процесуальний статус у такому спорі (позивача чи відповідача) має боржник (банкрут).

Відповідна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 20.04.16 у справі № 910/1872/15-г.

Відповідно до п. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною 2 ст. 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі по тексту - Закон) ліквідатор приймає до свого відання майно боржника, забезпечує його збереження.

Щодо заяви Регіонального відділенням Фонду державного майна по місту Києву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Частинами 4 та 5 ст. 267 Цивільного Кодексу України передбачено, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, крім випадків, коли суд визнає поважними причини пропущеного строку та захистить порушене право.

При цьому закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності, тому дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір. Питання щодо поважності цих причин, тобто, наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Щодо обставин, які з об`єктивних, незалежних від ліквідатора ТОВ "Гранд Сіті" підстав, унеможливлювали та істотно утруднювали своєчасне подання позову, позивач зазначає наступне.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.02.2014, зокрема, порушено провадження у справі № 910/65/14 про банкрутство ТОВ "Гранд "Сіті"; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів з 06.02.2014.

Постановою господарського суду м. Києва від 05.06.2014 по справі № 910/65/14 ТОВ "Гранд Сіті" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, та ухвалою суду від 29.06.2017 ліквідатором ТОВ "Гранд Сіті" призначено арбітражного керуючого Реверука П. К.

Під час провадження у справі про банкрутство ліквідатору стало відомо, що рішенням господарського суду м. Києва від 21.03.2011 у справі №17/83, поряд з іншим, розірвано договір, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна по місту Києву та ТОВ "Гранд Сіті", на виконання умов якого ТОВ "Гранд Сіті" сплатило Регіональному відділенню ФДМУ по місту Києву 3211 250,00грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, крім грошових коштів, що знаходяться на банківському рахунку умовного зберігання (ескроу) банкрута, об`єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об`єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, у комунальну власність відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.

Отже, у відповідності до положень Закону про банкрутство, грошові кошти у розмірі 3.211.250,00 грн., що належать ТОВ "Гранд Сіті" та мають бути повернуті Регіональним відділенням ФДМУ по місту Києву, повинні включатися до ліквідаційної маси банкрута.

За Актом приймання - передачі об`єкту приватизації, що повертається за рішенням суду, на виконання рішення господарського суду м. Києва від 21.03.2011 у справі №17/83, 18.10.2016 було повернуто Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву об`єкт незавершеного будівництва - базове підприємство шкільних їдальнь, який розташований за адресою: м. Київ, проспект Георгія Гонгадзе, 8.

За положеннями частини 11 статті 26 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкти приватизації, здійснюється у порядку, встановленому Фондом державного майна України, на підставі рішення суду з коштів, які надійшли від повторного продажу таких об`єктів (зменшених на суму збитків, неустойки, штрафів та будь-яких інших платежів, які належать до сплати покупцем згідно з цим Законом та/або договором купівлі-продажу), протягом п`яти робочих днів після надходження коштів від повторного продажу на рахунок державного органу приватизації.

Повернення коштів покупцям здійснюється в сумі, отриманій державними органами приватизації в результаті повторного продажу об`єктів, але не може перевищувати суми, сплаченої покупцем під час попереднього продажу.

У разі якщо об`єкт приватизації визнано банкрутом, кошти від повторного продажу покупцю не повертаються.

При поверненні в державну (комунальну) власність об`єктів приватизації орган приватизації приймає рішення про повторний продаж такого об`єкта у порядку, визначеному цим Законом.

Водночас, повторного продажу об`єкту незавершеного будівництва - базового підприємство шкільних їдальнь, який розташований за адресою: м. Київ, проспект Георгія Гонгадзе, 8 (пр. Радянської України, 8) так і не здійснено.

Отже, за відсутності повторного продажу об`єкту, згідно порядку повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкт приватизації, джерела повернення грошових коштів ТОВ "Гранд Сіті" не було.

Крім того, слід зазначити, що Порядок повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкт приватизації, у разі розірвання або визнання недійсним договорів купівлі - продажу, втратив чинність на підставі наказу ФДМУ 13.05.2013 за № 624.

На дату подання заяви в межах справи про банкрутство ТОВ "Гранд Сіті", сам порядок повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкт приватизації, чинним законодавством взагалі не встановлений, що унеможливило звернення протягом 2013-2018 років до суду з заявою про повернення грошових коштів відповідно до положень законодавства України про приватизацію.

Викладені вище обставини беззаперечно підтверджують поважність причин пропуску строку позовної давності з вимогою про повернення грошових коштів в порядку, передбаченому положеннями Цивільного кодексу України.

Аналізуючи питання поважності причин пропуску строку позовної давності через призму Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Верховний Суд у своїй постанові від 23.11.2018 року у справі №904/5978/14 дійшов, зокрема, наступних висновків: "…Колегія суддів касаційної інстанції вважає помилковим висновок господарського суду апеляційної інстанції стосовно відсутності поважності причин пропуску строку позовної давності.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статтями 8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, як зазначено у частинах першій, другій статті 55 Конституції України.

Саме суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості звернутися з відповідною заявою до компетентного суду.

У частинах першій та четвертій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією, породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) суд зазначив: "Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права".

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

Верховний Суд наголошує, що встановивши наявність порушеного права, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Інститут позовної давності покликаний також сприяти сталості цивільних відносин.

Проте, за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Закон не наводить переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, і покладає розв`язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи на підставі здійсненої оцінки поданих сторонами доказів.

В силу норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" - арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) є суб`єктом незалежної професійної діяльності, і водночас з моменту винесення ухвали (постанови) про призначення його арбітражним керуючим (розпорядником майна, керуючим санацією, ліквідатором) до моменту припинення ним повноважень прирівнюється до службової особи підприємства - боржника; ліквідатор з дня свого призначення виконує повноваження керівника (органів управління) боржника.

Через арбітражного керуючого здійснюється зв`язок між сторонами, господарським судом та іншими учасниками у справі про банкрутство.

Як учасник провадження у справі про банкрутство, арбітражний керуючий набуває такого статусу лише після прийняття судом відповідного процесуального документа.

Відтак, саме з цього моменту арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) має право здійснювати свої повноваження, визначені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", серед яких, проведення інвентаризації та оцінки майна банкрута; формування ліквідаційної маси; подання до суду заяв про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника; вжиття заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; ведення реєстру вимог кредиторів тощо.

При цьому, ліквідатор у справі про банкрутство має самостійний статус як особа, що за рішенням суду зобов`язана належним чином виконувати свої повноваження в ході ліквідаційної процедури, зокрема ті, що направлені на формування ліквідаційної маси боржника.

Крім того, слід зазначити, що за практикою Європейського Суду з прав людини при застосуванні строків позовної давності йдеться про задавненість позовів і неповноту доказів, через сплив часу. Натомість, у справі, що розгадається, у правовідносинах між сторонами відсутні події "далекого минулого", що могло б спричинити перешкоду для стягнення боргу і захисту порушеного права позивача."

Відповідно до абз. 5 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.02.2014, зокрема, порушено провадження у справі № 910/65/14 про банкрутство ТОВ "Гранд "Сіті" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів з 06.02.2014.

Заяву про стягнення безпідставно збережених грошових коштів з Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву в межах справи № 910/65/14 про банкрутство ТОВ "Гранд "Сіті" подано 30.01.2019.

Отже, заяву про стягнення безпідставно збережених грошових коштів в межах справи № 910/65/14 про банкрутство ТОВ "Гранд Сіті" в порядку ст. 1212 ЦК України подано без пропуску строку позовної давності.

Враховуючи викладене, суд вважає доведеним наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від арбітражного керуючого Реверука П.К. підстав, унеможливлювали та істотно утруднювали своєчасне подання ТОВ "Гранд Сіті" позову про стягнення з Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву безпідставно збережених грошових коштів.

Господарський суд, відповідно до ст. 86 ГПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Постановою господарського суду м. Києва від 05.06.2014 року по справі № 910/65/14 ТОВ "Гранд Сіті" (, місцезнаходження: 03039, м. Київ, вул. Кіровоградська, буд. 4, кім. 29) визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та ухвалою Господарського суду м. Києва від 29.06.2017 року ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Реверука П. К.

Частиною 2 ст. 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон) визначено, що ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута, виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.

Під час провадження ліквідаційної процедури встановлено, що 28.10.2005р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна по місту Києву (Продавець) та ТОВ "Гранд Сіті" (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва комунальної власності, що підлягає продажу за конкурсом №1078 (далі - Договір).

За умовами Договору Продавець продав, а Покупець купив об`єкт незавершеного будівництва - базове підприємство для забезпечення шкільних їдальнь, яке розташоване за адресою: м. Київ, пр. Радянської України, 8 (далі - Об`єкт), та зобов`язався прийняти Об`єкт та сплатити за нього ціну, відповідно до умов, визначених в Договорі (п. 1.1).

На виконання умов п.2.4. Договору в рахунок плати за Об`єкт Покупець перерахував двома платежами Продавцю на рахунки, вказані у Договорі, грошові кошти в розмірі 3.211.250,00 грн., а саме:

-Податок на додану вартість в сумі 535 208,33грн. з рахунку Покупця на рахунок Продавця №2715 в управлінні Державного казначейства у м. Києві, МФО 820019, для РВ ФДМУ по м. Києву, ;

-кошти в сумі 2 676 041,67грн. з рахунку Покупця на рахунок Продавця №2715 в управлінні Державного казначейства у м. Києві, МФО 820019, для РВ ФДМУ по м. Києву, .

Факт сплати грошових коштів за умовами Договору на загальну суму 3.211.250,00 грн. встановлений в рішенні господарського суду міста Києва від 24.07.2007р. у справі №25/229 за позовом ТОВ "Гранд Сіті" до Регіонального відділення ФДМУ по місту Києву про визнання додаткової угоди укладеною.

В подальшому, рішенням господарського суду м. Києва від 21.03.2011р. у справі № 17/83, поряд з іншим, розірвано договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва комунальної власності, що підлягає продажу за конкурсом №1078 від 28.10.2005р., укладений між Регіональним відділенням ФДМУ по місту Києву (01032, м. Київ, бульвар Т. Шевченка, 50-Г; ) та ТОВ "Гранд Сіті" (03093, м. Київ, вул. Кіровоградська, 4, кім.29; ). Зобов`язано ТОВ "Гранд Сіті повернути Регіональному відділенню ФДМУ по місту Києву за актом приймання-передачі об`єкт незавершеного будівництва - базове підприємство для забезпечення шкільних їдальнь, яке розташоване за адресою: м. Київ, пр. Радянської України, 8.

На виконання рішення господарського суду м. Києва від 21.03.2011р. у справі №17/83 за Актом приймання - передачі об`єкту приватизації, що повертається за рішенням суду, ТОВ "Гранд Сіті" 18.10.2016р. було повернуто Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву об`єкт незавершеного будівництва - базове підприємство шкільних їдальнь, який розташований за адресою: м. Київ, проспект Георгія Гонгадзе, 8.

Зі змісту договору купівлі - продажу об`єкта незавершеного будівництва державної форми власності, що підлягає продажу на аукціоні №1078 від 28.10.2005р., вбачається, що сторони не передбачили порядку повернення покупцю за договором коштів, сплачених за об`єкт приватизації.

Водночас, на підставі пункту 133 Державної програми приватизації на 2000 - 2002 роки, затвердженої Законом України "Про Державну програму приватизації на 2000 - 2002 роки" діяв Порядок повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкт приватизації, у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу, затверджений наказом Фонду державного майна України від 15 серпня 2000 року № 1701, яким було визначено механізм повернення покупцю коштів, сплачених ним за об`єкт приватизації, у разі розірвання договору купівлі-продажу або визнання його недійсним через невиконання його умов і повернення об`єкта приватизації у власність держави.

Вказаним Порядком було передбачено, що при розірванні договору купівлі-продажу або визнанні його недійсним повернення Покупцю коштів, сплачених ним за об`єкт приватизації, здійснюється лише на підставі рішення суду, арбітражного суду. Джерелом розрахунків з покупцем є кошти, одержані органом приватизації від повторного продажу об`єкта, повернутого у власність держави. Розрахунки здійснюються тільки після повторного продажу державою об`єкта приватизації, повернутого у її власність, і надходження коштів від повторного продажу на рахунок позабюджетного Державного фонду приватизації або фонду приватизації АРК.

18 лютого 2012 року Закон України "Про державну програму приватизації" № 1723-ІІІ від 18.05.2000 року, в статті 133 якого був встановлений спеціальний порядок повернення грошових коштів за розірваними договорами, виключно за рахунок коштів одержаних від повторного продажу об`єкта повернутого у власність держави, втратив чинність, у зв`язку із затвердженням чергової Державної програми приватизації Законом України від 13 січня 2012 року № 4335-VI.

Згідно із наказом Фонду державного майна України від 13 травня 2013 року № 624 також втратив чинність наказ Фонду державного майна України від 15 серпня 2000 року №1701, яким було затверджено вищевказаний порядок повернення коштів, сплачених за об`єкт приватизації.

Водночас, на момент укладення договору купівлі-продажу від 28.10.2005 у Позивача виникли певні права у випадку розірвання такого договору в силу спеціальних норм приватизаційного законодавства та згідно з частиною 4 статті 653 ЦК України, вимагати повернення коштів, внесених ним за об`єкт приватизації, оскільки спеціальні норми законодавства про приватизацію, чинні на момент укладення договору, передбачали такі права для покупців приватизованого об`єкта (аналогічний висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі № 904/5492/15).

На вимогу ліквідатора ТОВ "Гранд Сіті" від 14.09.2018 № 02-45/20 Регіональним відділенням Фонду державного майна по місту Києву листом від 17.10.2018 № 30-03/10220 повідомлено, зокрема, що у Державній програмі приватизації, яка була прийнята у 2012 році, була відсутня норма щодо повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкт приватизації у порядку, встановленому ФДМУ, а наказ Фонду державного майна України від 15 серпня 2000 року №1701, яким було затверджено порядок повернення коштів, сплачених за об`єкт приватизації втратив чинності.

Отже, на сьогоднішній день процедура повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкти приватизації чинним законодавством не встановлена.

На вимогу ліквідатора № 02-45/26 від 27.11.2018р. про повернення грошових коштів Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву листом від 13.12.2018р. № 30-03/12080 повідомило, що кошти від продажу об`єкту незавершеного будівництва - базового підприємства для забезпечення шкільних їдальнь, яке розташоване за адресою: м. Київ, пр. Радянської України, 8 були перераховані до міського бюджету, а до приватизації вказаний об`єкт перебував у комунальній власності територіальної громади м. Києва, Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву звернулось до Постійної комісії Київради з питань власності та Департаменту комунальної власності м. Києва стосовно прийняття відповідного рішення щодо зазначеного об`єкту незавершеного будівництва.

Отже, Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву вважає, що підстави для повернення сплачених ТОВ "Гранд Сіті" грошових коштів відсутні.

Враховуючи втрату чинності нормою, якою був встановлений спеціальний порядок повернення коштів за розірваними договорами, зокрема, сплачених ТОВ "Гранд Сіті" Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву за договором №1078 від 28.10.2005р., кошти у сумі 3.211.250,00 грн. мають бути повернуті у відповідності до положень ст. 1212 ЦК України, що обґрунтовується наступним.

Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно приписів ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідні висновки про застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 №6-100цс15 та постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 927/468/17.

Отже, враховуючи, що рішенням господарського суду м. Києва від 21.03.2011р. у справі №17/83 розірвано договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва комунальної власності, що підлягає продажу за конкурсом №1078 від 28.10.2005р., укладений між Регіональним відділенням ФДМУ по місту Києву та ТОВ "Гранд Сіті", та на виконання вказаного рішення за Актом приймання - передачі об`єкту приватизації, що повертається за рішенням суду, ТОВ "Гранд Сіті" 18.10.2016р. повернуло Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву об`єкт незавершеного будівництва - базове підприємство шкільних їдальнь, відповідна правова підстава для утримання коштів, які були перераховані ТОВ "Гранд Сіті" Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву, відпала.

Відповідно до ч.4 ст.653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Висновок Європейського суду з прав людини, викладений у рішенні "Щокін проти України" від 14.10.2010, пунктом 56 якого, Європейський суд з прав людини, коментуючи можливість двозначного тлумачення норм матеріального права як на користь особи, так і на користь держави, вказав: "відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника".

Бездіяльність держави щодо встановлення чіткого порядку повернення покупцям коштів, сплачених ними за об`єкти приватизації, у разі повернення цих об`єктів у державну власність, не може бути правомірним виправданням відмови у реалізації фундаментального права особи мирно володіти своїм майном. Незважаючи на очевидність порушення принципу "належного урядування" в цій частині, дана проблема шляхом прийняття відповідного акту Кабінету Міністрів України вирішена не була.

Неповернення Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву на користь ТОВ "Гранд Сіті" грошових коштів є порушенням прав, гарантованих Першим Протоколом, оскільки така бездіяльність державного органу не ґрунтується на нормах закону та не переслідує легітимної мети, спрямованої на захист інтересів суспільства, окремої особи чи держави, порушує баланс інтересів суспільства та особи, якій певні права було гарантовано законом.

Особа не може нести весь тягар негативних наслідків, які спричинені бездіяльністю компетентних державних органів на затвердження процедури повернення з бюджету коштів, отриманих необґрунтовано внаслідок приватизації державного майна (аналогічний висновок зазначений у постановах Верховного Суду від 15.02.2018 у справі № 904/5492/15 та від 07.05.2018 у справі № 921/512/17-г).

За таких обставин, враховуючи, те, що Позивач на виконання умов договору купівлі - продажу об`єкта незавершеного будівництва державної форми власності, що підлягає продажу на аукціоні від 25.10.2005, сплатив на рахунок Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву грошові кошти у сумі 3.211.250,00 грн. та, після розірвання вказаного договору у судовому порядку, повернув об`єкт незавершеного будівництва, грошові кошти у сумі 3.211.250,00 грн. необхідно стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ "Гранд Сіті".

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.05.2018 у справі №921/512/17-г.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Керуючись ст. ст. 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1.Задовольнити заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Сіті" в особі ліквідатора боржника Реверука П.К. про стягнення безпідставно збережених грошових коштів в межах справи № 910/65/14.

2.Стягнути солідарно з Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (01032, м. Київ, бульв. Т. Шевченка, 50-Г; ідентифікаційний код 19030825) та Київської міської державної адміністрації (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36; ідентифікаційний код 00022527) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Сіті" (03093, м. Київ, вул. Кіровоградська, 4, кім. 29; ідентифікаційний код 32487142) 3.211.250, 00 грн. (три мільйони двісті одинадцять тисяч двісті п`ятдесят) грн. 00 коп. безпідставно збережених коштів.

3.Ухвала набирає чинності з дати її прийняття 18.06.19 та може бути оскаржена в установленому законом порядку.

4.Ухвала підлягає негайному виконанню в порядку встановленому чинним законодавством України для виконання судових рішень, та може бути пред`явлена до виконання в передбаченому чинним законодавством порядку протягом трьох років з дати її прийняття.

Суддя М.В. Пасько

Повний текст ухвали складено 24.06.19.

Інформацію у справі можна отримати за веб-адресою: http://court.gov.ua/fair/