РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.06.2019Справа № 910/16524/18

За позовомАкціонерного товариства «Таскомбанк»
ДоАкціонерного товариства «Українська залізниця»
Третя особа, прояка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача Державне підприємство «Донецька залізниця» зобов`язання вчинити дії

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Кондрасій О.Л.

від відповідача: Поліщук Ю.В.

від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання останнього вчинити дії щодо прийняття на свій баланс зобов`язань по кредитному договору №НК 288 від 11.07.2012 року, укладеного між Акціонерним товариством «Таскомбанк» та Державним підприємством «Донецька залізниця», з урахуванням усіх змін та доповнень до нього, та набути по даному кредитному договору статус правонаступника.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачем зазначено про те, що 11.07.2012р. між Акціонерним товариством «Таскомбанк» та Державним підприємством «Донецька залізниця» було укладено кредитний договір № НК 288. Державним підприємством «Донецька залізниця» було порушено умови п. 1.3 та п. 5.3.1 кредитного договору, у зв`язку з чим у останнього перед банком виникла заборгованість. 18.01.2016 року Акціонерне товариство «Таскомбанк», керуючись положеннями пункту 2 Статуту Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 02 вересня 2015 року, звернулось до відповідача, як правонаступника Державного підприємства «Донецька залізниця», з вимогою щодо погашення заборгованості перед банком по кредитному договору № НК 288 від 11.07.2012 року. Проте, станом на поточну дату, Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», як правонаступником Державного підприємства «Донецька залізниця», заборгованість перед банком по кредитному договору № НК 288 від 11.07.2012р. погашено не було.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, з огляду на те, що станом на теперішній час Акціонерне товариство «Українська залізниця» не є правонаступником прав та обов`язків Державного підприємства «Донецька залізниця» за спірним кредитним договором з урахуванням особливості припинення третьої особи, які визначені Постановами №200 від 25.06.2014р. та №604 від 12.11.2014р. Кабінету Міністрів України.

У судовому засіданні 11.02.2019р. представником позивача було заявлено відвід судді Спичаку О.М. від розгляду справи №910/16524/18.

Ухвалою від 11.02.2019р. зупинено провадження по справі до вирішення питання про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи №910/16524/18; заяву Акціонерного товариства «Таскомбанк» про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи №910/16524/18 передано для визначення судді в порядку, встановленому частиною першою статті 32 Господарського процесуального кодексу України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2019, справу № 910/16524/18 передано судді Мандриченко О.В. для розгляду заяви про відвід.

Ухвалою від 15.02.2019р. відмовлено в задоволенні заяви Акціонерного товариства «Таскомбанк» про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи №910/16524/18.

Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.02.2019р. по справі № 910/16524/18 було подано апеляційну скаргу.

Супровідним листом від 20.02.2019р. матеріали справи було направлено до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою від 01.04.2019р. апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.02.2019р. по справі № 910/16524/18 було повернуто скаржнику.

Ухвалою від 24.04.2019р. судом було поновлено провадження у справі; призначено підготовче засідання на 21.05.2019р.

21.05.2019р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.06.2019р.

Представник позивача у судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, згідно змісту яких позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Представник третьої особи у судове засідання 05.06.2019р. не з`явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений.

Наразі, з огляду на неявку вказаного учасника судового процесу, суд зазначає таке.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка третьої особи не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 05.06.2019р.

В судовому засіданні 05.06.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

11.07.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Таскомбанк» (найменування якого було змінено на Акціонерне товариство «Таскомбанк») (банк) та Державним підприємством «Донецька залізниця» (позичальник) було укладено кредитний договір №НК228, згідно п.1.1 якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що поновлюється у розмірі, на строк та на умовах, передбачених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кошти, одержані за рахунок кредитної лінії, сплатити проценти за користування кредитною лінією та виконати свої зобов`язання у повному обсязі та у строки, передбачені цим договором.

До вказаного договору сторонами було внесені зміни шляхом підписання договорів про внесення змін та доповнень, а саме: №1 від 19 жовтня 2012 року, № 2 від 9 липня 2013 року, № 3 від 11 лютого 2014 року, № 4 від 7 серпня 2014 року, № 5 від 10 жовтня 2014 року, № 6 від 25 грудня 2014 року, № 7 від 9 лютого 2015, № 8 від 20 березня 2015 року, № 9 від 8 червня 2015 року.

Розмір ліміту кредитної лінії на дату підписання спірного договору становив 5.000.000,00 доларів США (пункт 1.2. договору №НК228 від 11.07.2012р.).

Пунктом 1.3. договору №НК228 від 11.07.2012р. передбачено, що строк користування кредитною лінією визначено з 11 липня 2012 року по 1 жовтня 2015 року включно з урахуванням графіку.

Згідно з пунктом 1.4. договору плата за користування кредитною лінією у вигляді процентів становить 11,2 % річних.

Відповідно до пункту 5.3. договору №НК228 від 11.07.2012р. позичальник зобов`язався своєчасно виконувати зобов`язання, передбачені цим договором, та/або будь-яким іншим договором між ним та Банком, у тому числі, але не виключно, здійснювати погашення заборгованості за кредитною лінією до закінчення строку, зазначеного в пункту 1.3. цього договору, сплату по нарахованим процентам в строки передбачені цією угодою.

За поясненнями позивача, Державним підприємством «Донецька залізниця» належним чином свої обов`язки за кредитним договором №НК228 від 11.07.2012р. виконано не було, грошові кошти не повернуто, з урахуванням чого 18.01.2016р. Акціонерне товариство «Таскомбанк» звернулось до Акціонерного товариства «Українська залізниця» з вимогою про погашення заборгованості позичальника за кредитним договором №НК228 від 11.07.2012р. з урахуванням правонаступництва.

Проте, позивачем зауважено, що відповідачем вимоги Акціонерного товариства «Таскомбанк» виконано не було, що і стало підставою для звернення до суду позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання останнього вчинити дії щодо прийняття на свій баланс зобов`язань по кредитному договору № НК 288 від 11.07.2012 року, укладеному між Акціонерним товариством «Таскомбанк» та Державним підприємством «Донецька залізниця», з урахуванням усіх змін та доповнень до нього, та набути по даному кредитному договору статус правонаступника.

Судом вказувалось, що відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, з огляду на те, що станом на теперішній час Акціонерне товариство «Українська залізниця» не є правонаступником прав та обов`язків Державного підприємства «Донецька залізниця» за спірним кредитним договором з урахуванням особливості припинення третьої особи, які визначені Постановами №200 від 25.06.2014р. та №604 від 12.11.2014р. Кабінету Міністрів України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог. При цьому, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Суд звертає увагу учасників судового процесу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, а отже повинно призводити до відновлення відповідного права чи законного інтересу. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові від 11.09.2018р. Великої Палати Верховного Суду.

Як вказувалось вище, предметом позовних вимог є зобов`язання відповідача вчинити дії щодо прийняття на свій баланс зобов`язань по кредитному договору №НК 288 від 11.07.2012 року, укладеного між Акціонерним товариством «Таскомбанк» та Державним підприємством «Донецька залізниця», з урахуванням усіх змін та доповнень до нього, та набути по даному кредитному договору статус правонаступника.

Підставою позовних вимог визначено порушення третьою особою своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором та безпідставне ухилення відповідача від прийняття на свій баланс зобов`язань Державного підприємство «Донецька залізниця» за наслідками реорганізації.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/6426/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» до Державного підприємства «Донецька залізниця» та Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості за договором №НК 288 від 11.07.2012р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2016р. у справі № 910/6426/16 (залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.09.16. та постановою Вищого господарського суду України від 15.11.2016р.) позов задоволено частково та стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 5.000.000,00 доларів США заборгованості за кредитом, 388.889,45 доларів США суму процентів, 206.700,00 грн. судового збору.

Постановою Верховного суду України від 15.03.2017р. вищевказані рішення та постанови було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2018р. у справі №910/6426/16 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2018р. у справі № 910/6426/16.

На теперішній час апеляційний перегляд судового рішення по вказаній справі не завершено.

Тобто, з урахуванням наведеного полягає, що фактично між сторонами існує спір щодо правонаступництва Акціонерного товариства «Українська залізниця» у правовідносинах за кредитним договором №НК 288 від 11.07.2012р., а отже, подання позову у справі №910/16524/18 направлено саме на забезпечення та гарантування позивачу судового захисту у справі №910/6426/16, як кредитора за договором №НК 288 від 11.07.2012р. Суд зауважує, що обставини переходу до відповідача обов`язків за вказаним вище договором підлягають встановленню саме в межах спору про стягнення заборгованості за таким правочином.

За таких обставин, виходячи з всього вищевикладеного, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Таскомбанк» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання останнього вчинити дії щодо прийняття на свій баланс зобов`язань по кредитному договору № НК 288 від 11.07.2012 року, укладеного між Акціонерним товариством «Таскомбанк» та Державним підприємством «Донецька залізниця», з урахуванням усіх змін та доповнень до нього, та набути по даному кредитному договору статус правонаступника.

Надаючи оцінку всім іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення означеної статті повністю узгоджуються з приписами ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб п продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 18.06.2019р.

Суддя Спичак О.М.