ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року Справа №902/77/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В.

суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Панасюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду Вінницької області від 09.04.2019 р. (суддя Тварковський А.А., повний текст рішення складено 19.04.2019 р.)

за позовом ОСОБА_1

до Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - публічного акціонерного товариства "Сільськогосподарське підприємство "Турбівське"

про визнання незаконним та скасування пункту 4 розпорядження №272 від 30.09.2008 р.

за участю представників:

позивача - не з`явився,

відповідача - не з`явився,

третьої особи - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 09.04.2019 р. у справі №902/77/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - публічного акціонерного товариства "Сільськогосподарське підприємство "Турбівське" про визнання незаконним та скасування пункту 4 розпорядження № 272 від 30.09.2008 р., відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що статут ПАТ "Сільськогосподарське підприємство "Турбівське" не наділив позивача, як учасника товариства, суб`єктивним правом щодо здійснення повноважень власника майна товариства, зокрема пред`являти вимоги, які за своєю суттю спрямовані на відновлення права постійного користування земельною ділянкою товариства. Згідно з п.9.4.5. статуту таким правом наділений лише директор товариства. Оскільки, заявлені позивачем вимоги за своїм характером спрямовані на захист права власності ПАТ "Сільськогосподарське підприємство "Турбівське" та враховуючи відсутність доказів уповноваження ОСОБА_1 на представництво інтересів товариства, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Мотивуючи апеляційну скаргу скаржник вказує, що відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку у ПАТ "Турбівське" або оформлення договорів оренди землі на земельні ділянки, які раніше перебували у постійному користуванні ПАТ "Турбівське" суттєво вплине на вартість акцій і їх ліквідність, на розмір отриманих дивідендів акціонерами товариства, можливість виділення в рахунок акцій нерухомого майна в натурі (на місцевості).

Скаржник, посилаючись на ст.108 ЦК України та на постанову Верховного Суду України від 21.02.2011 р. у справі №21-3а11 зазначає, що до ПАТ "Сільськогосподарське підприємство "Турбівське", як правонаступника прав і обов`язків ВАТ "Турбівське", в процесі перетворення, перейшло серед іншого, і право постійного користування спірною земельною ділянкою сільськогосподарського призначення згідно державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 від 10.08.1996 р.

Звертає увагу, що згоди постійного землекористувача про припинення права постійного користування земельною ділянкою, як це передбачено ч.3 та ч.4 ст.142 ЗК України, на момент прийняття розпорядження Липовецької районної державної адміністрації від 30.09.2008 р. №272, до відповідача не надходило. Отже, вказане свідчить про порушення Липовецькою районною державною адміністрацією порядку припинення права користування земельною ділянкою, а відтак, п.4 оскаржуваного рішення не відповідає вимогам діючого законодавства.

18.06.2019 р. відповідач, Липовецька районна державна адміністрація Вінницької області, подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційнуі скаргу - без задоволення.

Звертає увагу, що позивач не наділений правом на звернення до суду за захистом прав та інтересів ПАТ "Сільськогосподарське підприємство "Турбівське", таке право надано директору товариства згідно його статуту.

Відповідач зазначає про відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення прав позивача, а відтак, посилаючись на постанову Верховного суду України від 21.10.2015 р. у справі №3-670гс15 вказує, що місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні позову.

У судове засідання, що відбулося 26.06.2019 р., учасники справи не забезпечили явку своїх представників, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

26.06.2019 р. на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява про розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

Враховуючи вказану заяву та приписи ст.ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 10.08.1996 р. Турбівською селищною радою народних депутатів, на підставі рішення Турбівської селищної ради народних депутатів від 07.08.1996 р. №9-22, видано відкритому акціонерному товариству "Турбівське", правонаступником прав та обов`язків якого є публічне акціонерне товариство "Сільськогосподарське підприємство "Турбівське", державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 , який зареєстровано в книзі записів державних актів на праві постійного користування землею за №12 (т.1, а.с.20).

Відповідно до вказаного державного акта, відкритому акціонерному товариству "Турбівське" надано в постійне користування земельну ділянку площею 1740,5 га в межах згідно з планом користування (т.1, а.с.20-22).

30.09.2008 р. Липовецькою районною державною адміністрацією прийнято розпорядження №272 "Про затвердження технічної документації по передачі земельних часток (паїв) та видачу державних актів на право приватної власності на землю" (т.1, а.с.19).

Згідно з п.4 розпорядження вирішено державні акти на право постійного користування землею видані ВАТ "Турбівське" згідно рішення 9 сесії Турбівської селищної ради 22 скликання від 07.08.1996 р., рішення 5 сесії Приборівської сільської ради 22 скликання від травня 1996 р., рішення 5 сесії Костянтинівської сільської ради 22 скликання від 26 квітня 1996 р. та рішення 6 сесії Брицької сільської ради 22 скликання від 15.05.1996 р. вважати недійсними.

У відповідності до п. 1.2 статуту публічного акціонерного товариства "Сільськогосподарське підприємство "Турбівське" (т.1, а.с.33-41), товариство є правонаступником прав і обов`язків відкритого акціонерного товариства "Сільськогосподарське акціонерне товариство відкритого типу по вирощуванню насіння цукрових буряків "Турбівське".

Чула Людмила Олександрівна, як акціонер ПАТ "СП "Турбівське", посилаючись на порушення її корпоративних прав внаслідок прийняття п. 4 оскаржуваного розпорядження Липовецької районної державної адміністрації №272 від 30.09.2008 р., звернулась з даним позовом до суду. При цьому, вказала, що про прийняття розпорядження № 272 від 30.09.2008 р. дізналася зі змісту листа ПАТ "СП "Турбівське" №213 від 07.11.2018 р. (т.1, а.с. 17), просить суд визнати зазначений пункт розпорядження незаконним та його скасувати.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Таким чином, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За змістом ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у справі №922/4316/14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 р. у справі №905/1926/16).

При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує порушенням її корпоративних прав, зокрема, впливом оскаржуваного пункту розпорядження на вартість акцій і їх ліквідність та на розмір отриманих дивідендів акціонерами.

Частинами 1, 3 ст.167 Господарського кодексу України встановлено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

У п.8 ч.1 ст.2 Закону України "Про акціонерні товариства" визначено, що корпоративні права - сукупність майнових і немайнових прав акціонера - власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" учасники господарського товариства мають право брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом.

За змістом ст. 116 ЦК України, ст. 25 Закону України "Про акціонерні товариства" учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом: брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди); вийти у встановленому порядку з товариства; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом; одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом. Учасники товариства можуть мати інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

Вказане право на участь в управлінні товариством реалізується акціонерами шляхом участі у зборах акціонерів товариства, які є найвищим органом управління акціонерного товариства і приймають рішення з різних питань діяльності товариства.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що неможливо ототожнювати власні права і інтереси учасника товариства з правами та інтересами самого господарського товариства.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач є акціонером публічного акціонерного товариства "Сільськогосподарське підприємство "Турбівське" з 14.02.1995 р. та володіє цінними паперами (простими акціями) в кількості 3 шт. загальною номінальною вартістю 0,03 грн. із часткою в статутному капіталі 0,0000 %, що підтверджується довідкою публічного акціонерного товариства "Сільськогосподарське підприємство "Турбівське" №476 від 22.11.2018 р.(т.1, а.с.42) та випискою про стан рахунку в цінних паперах від 07.11.2018 р. (т.1, а.с.43).

Враховуючи обставини справи та обґрунтування позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що вказані підстави позову не стосуються прав та охоронюваних інтересів позивача, натомість Чула Л.О. фактично звернулась з позовом для захисту порушених прав товариства в цілому, зокрема, заявлені вимоги позивача спрямовані за своїм характером на захист майнового права товариства (відновлення права постійного користування земельною ділянкою). З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуване рішення не порушує будь-яких прав та інтересів учасника товариства, в тому числі й корпоративних.

Крім того, колегією суддів враховується наступне.

У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 у справі за конституційними поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що законодавство України (статті 110, 112, 113 Цивільного процесуального кодексу України, стаття 28 Господарського процесуального кодексу України та інші) не виключає й можливості звернення акціонера до суду за захистом охоронюваних законом інтересів акціонерного товариства, учасником якого він є, але за належно оформленим уповноваженням цього товариства або якщо таке право надається йому статутом останнього.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні також зазначив, що у більшості випадків легітимні інтереси акціонерного товариства (стаття 41 Закону України "Про господарські товариства") формулюються його вищими органами і захищаються в суді не окремим акціонером, індивідуальні інтереси якого можуть суперечити як інтересам інших акціонерів, так і законним інтересам усього товариства, а правлінням чи іншими спеціально уповноваженими на це виконавчими органами останнього.

Тобто законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва (постанова Верховного Суду України від 21.09.2016 у справі № 3-728гс16, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2019 р. у справі 910/808/18).

У відповідності до п.5.2 статуту ПАТ "СТ "Турбівське", акціонери товариства мають право, зокрема, на отримання дивідендів, на отримання інформації про господарську діяльність товариства, всебічно сприяти товариству в його діяльності тощо.

За змістом п. 9.4.5. сатуту, директор товариства, зокрема, вправі без довіреності діяти від імені товариства, в тому числі представляти інтереси, вчиняти правочини від імені товариства, видавати накази та давати розпорядження, обов`язкові для виконання всіма працівниками товариства; веде справи в усіх судових установах за всіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, в тому числі з правом повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмету, укладення мирової угоди, оскарження рішення.

Зі змісту статуту вбачається, що позивач не наділений правом на звернення до суду за захистом прав та інтересів всього товариства, натомість таке право надано лише директору.

Апеляційним судом встановлено, що будь-яких доказів в підтвердження уповноваження ОСОБА_1 як учасника на представництво інтересів товариства матеріали справи не містять та учасниками справи не надано.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не наділений суб`єктивним правом щодо здійснення повноважень власника майна товариства, зокрема, пред`являти позовні вимоги спрямовані на відновлення права постійного користування земельною ділянкою товариства, оскільки як учасник товариства він може брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах та законодавстві, що регулює ці правовідносини.

При цьому корпоративне право учасника брати участь в управлінні справами товариства не є тотожним праву власності товариства, відновити яке просить позивач. Зазначене безпосередньо слідує зі змісту ст. 12 Закону України "Про господарські товариства" та ст.115 ЦК України, яким встановлено, що власником майна господарського товариства є саме товариство.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що публічним акціонерним товариством "Сільськогосподарське підприємство "Турбівське" реалізовано гарантоване йому законом право на захист інтересів в суді шляхом подання позову про визнання незаконним та скасування п.4 оскаржуваного розпорядження Липовецької районної державної адміністрації.

Однак, рішенням господарського суду Вінницької області від 14.06.2018 р. у справі №902/1056/17 у задоволенні вказаного позову відмовлено з підстав пропуску позивачем строку позовної давності на звернення з відповідними вимогами до суду (т.1, а.с. 27-30).

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.10.2018 р., яка залишена без змін Касаційним господарським судом в складі Верховного Суду згідно постанови від 15.01.2019 р., рішення господарського суду Вінницької області від 14.06.2018 р. у справі № 902/1056/17 залишено без змін.

Зважаючи на викладене, враховуючи відсутність доказів на уповноваження позивача на вчинення представництва інтересів публічного акціонерного товариства "Сільськогосподарське підприємство "Турбівське", приймаючи до уваги непорушення оскаржуваним рішенням будь-яких прав та інтересів ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про правильність висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Крім того, розглядаючи заяву апелянта про застосування строків позовної давності, суд вважає, що підстави для застосування позовної давності відсутні, оскільки за приписами ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи, чого в даній справі встановлено не було.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст.73, 76-79, 86 ГПК України.

В силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Вінницької області від 09.04.2019 р. у справі №902/77/19 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "01" липня 2019 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.