номер провадження справи 5/69/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2019 Справа № 908/890/19

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова Кирила Валеріановича, при секретарі Рачук О.О., розглянувши матеріали справи

За позовом: Приватного підприємства Науково-виробнича фірма СВК (49126, Дніпропетровська область, м. Дніпро, бульвар Слави, буд. 54, )

До відповідача: Казенного підприємства Науково-виробничий комплекс ІСКРА (69071, м. Запоріжжя, вул. Магістральна, 84, )

про стягнення заборгованості в розмірі 280 020,43 грн.

За участю представників сторін:

Від позивача: не з`явився.

Від відповідача: не з`явився.

СУТНІСТЬ СПОРУ:

В провадженні Господарського суду Запорізької області перебуває справа №908/890/19 за позовом Приватного підприємства Науково-виробнича фірма СВК до Казенного підприємства Науково-виробничий комплекс ІСКРА про стягнення заборгованості за договором поставки №14/9/7 від 30.01.2014р. в розмірі 280 020,43 грн., з яких: 272 592,00 грн. основної заборгованості та 7 428,43 грн. 3 % річних.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2019р. справу №908/890/19 розподілено судді Проскурякову К.В.

Ухвалою суду від 17.04.2019р. №908/890/19 позовну залишено без руху. Ухвалою суду від 07.05.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №908/890/19 в порядку загального позовного провадження, присвоєно справі номер провадження 5/69/19, перше підготовче засідання призначено на 29.05.2019р. Ухвалою суду від 29.05.2019р. №908/890/19 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.06.2019р. Явка у судове засідання представників сторін визнана обов`язковою.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Судом у судовому засіданні 14.06.2019р. підписано вступну та резолютивну частини рішення

Відповідно до ч. 3 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак, в обґрунтування своєї позиції з посилається на наступне: 26.04.2019р. до суду від ПП Науково-виробнича фірма СВК надійшла письмова заява № 544 від 23.04.2019р. (вх. № 08-08/8724/19 від 26.04.2019р.) про усунення недоліків, в якій останній зазначає, що оригінали документів, копії яких долучені до позовної заяви знаходяться як у позивача, так і у відповідача, окрім довіреності №965 від 18.04.2018р. та довіреності №1223 від 15.04.2018р., які наявні лише у позивача, та можуть бути надані на вимогу суду для огляду. Як вбачається з позовної заяви, ПП Науково-виробнича фірма СВК заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором поставки №14/9/7/102/28 від 30.01.2014р. у розмірі 280 020,43 грн. В обґрунтування позовних вимог ПП Науково-виробнича фірма СВК посилається на договір поставки №14/9/7/102/28 від 30.01.2014р., ст. ст. 253, 509, 525, 526, 530, 610, 612, 625, 629, 692, 712 ЦК України, ст. ст. 193, 231 ГК України, позивач просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився.

Проте, 29.05.2019р. до суду від Казенного підприємства Науково-виробничий комплекс ІСКРА надійшло письмове клопотання від 29.05.2019р., в якому відповідач не заперечує проти факту виконання позивачем обов`язків за договором №14/6/7 віл 30.01.2014р., позовні вимоги визнає в повному обсязі та вказує, що загальна сума боргу у розмірі 272 592,00 грн. за видатковими накладними №531 від 19.04.2018р. та №704 від 15.05.2018р. сплачена КП НВК ІСКРА 28.05.2019р. платіжним дорученням №1859, в підтвердження чого додав оригінал вказаного платіжного доручення. На підставі викладеного, відповідач посилається на ч. 1 ст. 130 ГПК України та просить суд вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову, а також провести розгляд справи за відсутністю повноважного представника відповідача у судовому засіданні.

Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 30.01.2014р. між Приватним підприємством Науково-виробнича фірма СВК (далі Постачальник) та Казенним підприємством Науково-виробничий комплекс Іскра (далі Покупець) було укладено договір поставки №14/9/7/102/28 (далі договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити Покупцю товар, а саме: хімічні матеріали «чисті матеріали» згідно Специфікації (Додаток №1), яка є невід`ємною частиною договору, або ОСОБА_1 Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно його оплатити на умовах даного договору. При поставці, право власності на товар переходить від Постачальника до Покупця з моменту підписання представниками Сторін відповідної накладної, яка засвідчує момент передачі товару (п.1.1., 1.2. договору).

Пунктом 2. Договору закріплено, що загальна сума договору складається із сум всіх накладних, за якими був поставлений товар згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п. 3.1. Договору сторони визначили, що асортимент, кількість та ціна на товар визначаються Сторонами в Специфікації до Договору, накладних та рахунках. Форма розрахунку 50% передплата за товари згідно рахунку-фактурі, виставленої до сплати, та 50% на протязі 5 календарних днів з моменту отримання передплати.

Постачальник на протязі 5 робочих днів від дати отримання 50 % передплати повинен підготувати товар для відправлення Покупцю (п. 4.2. Договору).

При передачі товару Постачальник зобов`язаний передати всю, належним чином оформлену документацію на товар, а саме:

- рахунок-фактуру;

- товаро-транспортну накладну;

- податкову накладну;

- оригінал документу, що посвідчує якість Товару (Сертифікат або Паспорт якості на відповідний товар).

Відповідно до п. 7.1. Договору закріплено, що цей Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014р.

Додатковою угодою №1 від 30.12.2014р. було викладено у новій редакції п. 7.1. Договору, а саме: «Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2015 року.».

Додатковою угодою №2 від 17.12.2015р. внесено зміни до п. 7.1. Договору, а саме: «Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016 рок. У випадку якщо, не пізніше чим за один місяць по закінченню терміну дії договору, жодна із сторін не заявить про його припинення, то цей договір вважається пролонгованим на кожен наступний календарний рік на тих же умовах.».

Судом враховано, що станом на час подання позовної заяви договір є чинним. Доказів розірвання договору чи додаткових угод або визнання недійсними суду не надано.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

У відповідності до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату №336 від 14.03.2018р. на загальну суму 272 592,00 грн.

На виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 272 592,00 грн., що підтверджується видатковими накладними №531 від 19.04.2018р. на суму 121 152,00 грн. та №704 від 15.05.2018р. на суму 151 440,00 грн. Товар було отримано представниками відповідача на підставі довіреностей №965 від 18.04.2018р. та №1223 від 14.05.2018р. Перелічені документи містять підписи та печатки обох підприємств, а також, документи підписані без будь-яких зауважень.

Однак, в порушення умов договору відповідачем за поставлений товар сплачено не було, тому позивачем на адресу відповідача була надіслана Претензія за вих. №75 від 18.03.2019р., у якій позивач просив відповідача розглянути претензію та сплатити суму простроченої заборгованості по Договору в розмірі 272 592,00грн.

Відповіді на зазначену претензію отримано позивачем не було.

Крім цього, між сторонами було підписано Акт звірки та скріплено печатками обох підприємств, у якому відповідач визнав наявність заборгованості перед позивачем.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності, виконуються на підставі договорів.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (частина 1 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний припис містить Господарський кодекс України, частинами 1, 7 ст. 193 якого встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч. 1). ... Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом (ч. 7).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір, укладений сторонами з дотримання вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов`язкову силу для сторін. Будучи пов`язаними взаємними правами та обов`язками (зобов`язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов`язання.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 691 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно з частиною 1 статті 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

До початку розгляду справи по суті до суду відповідач надіслав клопотання від 29.05.2019р., у якому він повідомив суд про визнання позовних вимог у повному обсязі та сплату суми основної заборгованості за поставлений товар у розмірі 272 592,00 грн., що підтверджується оригіналом платіжного доручення №1859 від 28.05.2019р.

Крім цього, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних за періоди з 19.04.2018р. по 01.04.2019р. за видатковою накладною №531 від 19.04.2018р. та з 15.05.2018р. по 01.04.2019р. за видатковою накладною №704 від 15.05.2018р., що становить загальну суму у розмірі 7 428,43.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Три відсотки річних - це спосіб захисту майнового права і інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов`язання", вбачається, що кредитор вправі вимагати, в т.ч. в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних, як разом зі сплатою суми боргу, так і окремо від неї.

За змістом ч. 3 п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Згідно із розрахунками позивача відповідачу нараховані 3% річних за періоди з 19.04.2018р. по 01.04.2019р. за видатковою накладною №531 від 19.04.2018р. та з 15.05.2018р. по 01.04.2019р. за видатковою накладною №704 від 15.05.2018р., що становить загальну суму у розмірі 7 428,43 грн. Розрахунок позивача перевірено судом за допомогою КП «Законодавство», є вірним, відповідає нормам чинного законодавства та підлягає задоволенню.

Суд враховує, що під час розгляду справи відповідачем було сплачено суму основного боргу у розмірі 272 592,00 грн., що підтверджується оригіналом платіжного доручення №1859 від 28.05.2019р.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд роз`яснює, що згідно з ч. 3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Враховуючи, що відповідач сплатив суму основного боргу після порушення провадження у справі, суд закриває провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 272 592,00 грн., у зв`язку із відсутністю предмету спору у цій частині.

Доказів сплати інших сум відповідачем заявлених позивачем до стягнення, або контррозрахунку спірної суми до суду не надано.

Згідно із ст.ст. 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами та підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 7 428,43 грн.

Частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» (в редакції станом на дату розгляду справи) встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

У частині 1 ст. 130 ГПК України міститься аналогічний припис а саме: у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Суд зазначає, що при подачі позовної заяви до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4 200,32 грн., що підтверджується платіжним дорученням №830 від 08.04.2019р.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору у розмірі 2 100,16 грн., сплаченого платіжним дорученням №830 від 08.04.2019р. при поданні позову, у зв`язку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду цієї справи по суті. Решту судового збору у розмірі 2 100,16 грн. стягнути з відповідача.

Керуючись ст. ст. 74, 76-79, 86, 130, п. 2 ч. 1 ст. 231, 233, 236 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Казенного підприємства Науково-виробничий комплекс ІСКРА (69071, м. Запоріжжя, вул. Магістральна, буд. 84, , п/р НОМЕР_1 в АБ «Укргазбанк» м. Київ, МФО 320478, ІПН 41, Свідоцтво № НОМЕР_2 ) на користь Приватного підприємства Науково-виробнича фірма СВК (49126, м. Дніпро, бульвар Слави, буд. 54, , п/р 2594 у банку «Південний», м. Одеса, МФО 328209) 3% річних у розмірі 7 428 (сім тисяч чотириста двадцять вісім) грн. та судовий збір у розмірі 2 100 (дві тисячі сто) грн. 16 коп. Видати наказ.

3. В частинні стягнення суми основного боргу у розмірі 272 592,00 грн. провадження закрити.

4. Повернути Приватному підприємству Науково-виробнича фірма СВК (49126, м. Дніпро, бульвар Слави, буд. 54, , п/р 2594 у банку «Південний», м. Одеса, МФО 328209) з державного бюджету України 50% судового збору у розмірі 2 100 (дві тисячі сто) грн. 16 коп., сплачений згідно платіжного доручення №830 від 08.04.2019р. на суму 4 200,32 грн.

5. Оригінал платіжного доручення №830 від 08.04.2019р. на суму 4 200,32 грн. міститься в матеріалах справи № 908/890/19.

Суддя К.В. Проскуряков

Повне рішення складено: 24.06.2019р.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.