ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2019 року м.Дніпро Справа № 30/5009/7730/11

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Широбокової Л.П. (доповідач),

суддів Кузнецової І.М., Орєшкіної Е.В.

секретар судового засідання Грачов А.С.

Учасники справи:

позивач Бердянський міжрайонний прокурор, м. Бердянськ в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Фонду державного майна України, м. Київ

представник: прокурор відділу Барчук А.Б., посвідчення №049602 від 01.04.2018

представник позивача: не з`явився

відповідач-1: Виконавчий комітет Бердянської міської ради Запорізької області, м. Бердянськ Запорізької області

представник: не з`явився

відповідач-2: Приватне акціонерне товариство "Приазовкурорт", м. Бердянськ Запорізької області

представник: Науменко А.В., довіреність № 07/01 від 02.01.2019

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-2: Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", м. Київ

представник: Бондаренко С. А., довіреність № 20-12/01 від 20.12.2018

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Комунальне підприємство "Бердянське бюро технічної інвентаризації", м. Бердянськ

представник: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бердянського міжрайонного прокурора на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.12.2011 у справі №30/5009/7730/11 (суддя - Кагітіна Л.П.)

у справі

про визнання недійсними пунктів 5.4, 5.5, 5.6 рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області №49 від 03.02.2005,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог та рішення суду.

1.1. 02 грудня 2011 року Бердянський міжрайонний прокурор в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом до Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області (надалі відповідач-1) та Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" (надалі відповідач-2) та просив визнати поважними причини не пред`явлення раніше прокурором даного позову і поновити строк позовної давності за цим позовом; визнати недійсними пункти 5.4., 5.5., 5.6 рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області №49 від 03.02.2005 «Про оформлення права власності».

До участі у справі залучені Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" та Комунальне підприємство "Бердянське бюро технічної інвентаризації" (надалі треті особи).

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що всупереч положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 57 Закону України «Про власність», що був чинний на час прийняття оскаржуваного рішення, ст. 328 ЦК України виконавчий комітет прийняв вказане рішення щодо об`єктів, які є державною власністю та розпоряджатися якими має право лише Фонд державного майна України. Оспорюваний акт прийнято відповідачем в порушення його компетенції та він є незаконним. Вказує, що про вказане порушення прав держави дізнався лише в 2011 році, проводячи перевірки за завданням Генеральної прокуратури України.

1.2. Відповідач-2 проти позову заперечував, посилаючись на правомірність набуття права власності на спірне майно, яке було внесено до його статутного фонду одним із засновників ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", яке в свою чергу отримало це майно на підставі договору про закріплення права по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном від 18.11.1990. Також відповідачем-2 було подано до суду заяву про застосування позовної давності (а.с.108-117 т.1).

Відповідач-1 та треті особи участі у розгляді справи в суді першої інстанції не приймали.

1.3.Рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.12.2011 у справі №30/5009/7730/11 (суддя - Кагітіна Л.П.) у задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Приймаючи рішення суд зазначив, що прокурором не доведено порушення відповідачем-1 своєї компетенції при прийнятті оскаржуваних пунктів рішення виконкому, а також виходив з того, що майно знаходиться у володінні третіх осіб, а позов про визнання права власності щодо цього майна не заявлено. Прийшовши до висновку про необґрунтованість позову, суд першої інстанції не розглядав заяву про застосування позовної давності.

2. Доводи та вимоги апеляційної скарги, попередні судові рішення.

2.1. Не погодившись із зазначеним рішенням суду, в січні 2012 року прокурор звернувся з апеляційною скаргою до Донецького апеляційного господарського суду, в якій, посилаючись на неправильно встановлені судом обставини справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

- суд, незважаючи на відсутність всіх учасників справи та клопотання про відкладення розгляду справи, прийняв рішення у першому судовому засіданні, чим порушив процесуальні права сторін та не встановив всі фактичні обставини справи;

- суд не прийняв до уваги, що оскаржуване рішення відповідач-1 прийняв з порушенням норм матеріального права, з порушенням прав власника, та відповідно до ст. 393 ЦК України таке рішення визнається судом недійсним і скасовується;

- відповідно до Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України» від 10.09.1991 №1540-ХІІ вказане майно є державною власністю та знаходилося у профспілкових організацій лише у віданні, тому ні профспілкові організації, ні виконком Бердянської міської ради не мали права ним розпоряджатися, оскільки такі функції належать виключно Фонду державного майна України.

2.2. Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 рішення Господарського суду Запорізької області від 22.12.2011 скасовано, прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним пункти 5.4, 5.5, 5.6 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03.02.2005 №49 "Про оформлення права власності", здійснено розподіл судових витрат.

2.3. Постановою Вищого господарського суду України від 18.01.2017 постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 залишено без змін.

2.4. Постановою Верховного Суду від 11.04.2018 постанову Вищого господарського суду України від 18.01.2017 скасовано, а справу направлено на новий касаційний розгляд до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з тих підстав, що Вищий господарський суд України обмежився посиланням на відсутність пропуску строку позовної давності прокурором, а не позивачем (ФДМУ), в інтересах якого було пред`явлено позов прокурором, що суперечить вимогам частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України.

2.5. Постановою Верховного Суду від 26.06.2018 постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 скасовано, справу передано на новий розгляд до Донецького апеляційного господарського суду. Верховний Суд зазначив, що в порушення положень статей 43, 101, 105 Господарського процесуального кодексу України, в редакції, чинній до 15.12.2017, суд апеляційної інстанції не встановив обставин щодо початку перебігу та закінчення строку позовної давності, наявності чи відсутності поважних причин його пропуску, натомість обмежився посиланням на створення позивачеві (ФДМУ) перешкод ФПУ для вжиття заходів щодо проведення інвентаризації майна, яке перебуває у віданні ФПУ та заснованих нею господарських товариств внаслідок прийняття президією ФПУ постанови від 19.07.2007 №П-13-7 "Про загострення ситуації навколо профспілкового майна".

2.6. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 12.12.2018 рішення Господарського суду Запорізької області від 22.12.2011 скасовано, прийнято нове рішення, яким позов задоволено, визнано недійсними пункти 5.4, 5.5, 5.6 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03.02.2005 №49 "Про оформлення права власності", здійснено розподіл судових витрат.

2.7. Постановою Верховного Суду від 11.04.2019 постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.12.2018 у справі №30/5009/7730/11 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У вказаній постанові зазначено, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2018, про те, що господарським судом не було встановлено обставин щодо початку перебігу та закінчення строку позовної давності, наявності чи відсутності поважних причин його пропуску, не оцінено, чи можна вважати прийняття Федерацією профспілок України постанови від 19.07.2007 №П-13-7 "Про загострення ситуації навколо профспілкового майна" перешкодою у належному здійсненні ФДМУ повноважень щодо державного майна.

2.8. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2019 справа №30/5009/7730/11 передана на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Широбокової Л.П., суддів Орєшкіної Е.В., Кузнецової І.Л. та прийнята ухвалою суду від 27.05.2019 до свого провадження.

3. Позиції учасників справи.

3.1. Прокурор доводи апеляційної скарги підтримує, просить її задовольнити (пояснення від 07.02.2012, від 31.07.2018), наполягав на тому, що позовна давність для звернення до суду не є пропущеною, оскільки як прокурор, так і позивач довідалися про порушене право після проведення відповідної перевірки у 2011 році, та такі висновки були зроблені судами в інших справах.

3.2. Позивач вважає, що відповідач-1 безпідставно з перевищенням повноважень розпорядився державним майном та його рішення є незаконним і підлягає скасуванню (пояснення від 22.09.2016, 21.10.2016). В суді апеляційної інстанції заявив клопотання від 14.09.2018 про поновлення строку позовної давності, обгрунтоване тим, що Фонд об`єктивно не міг знати про порушення свого права раніше звернення прокурора з позовною заявою.

3.3. Відповідач-1 вказує, що прокурором пропущено позовну давність та не надано доказів поважності цього пропуску, просить задовольнити заяву відповідача-2 про застосування позовної давності та відмовити в позові (відзив від 07.08.2018).

3.4. Відповідач-2 погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем в чому відбулося порушення матеріальних або інших інтересів держави, прокурором не доведено право держави на спірні об`єкти нерухомості шляхом державної реєстрації цих прав та надання документів встановленого зразка, а також на інші похідні об`єкти, які були збудовані після 1991 року; також вважає, що прокурором і позивачем пропущено позовну давність тривалістю три роки для звернення до суду, оскільки ФДМУ не тільки мав можливість дізнатися про передачу 24.01.1992 року до статутного фонду ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» спірного майна, а й достеменно знав про зазначений факт ще у 1996 році при складанні Переліку установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991р. знаходилися у віданні Української республіканської ради по управлінню курортами та профспілок ФПУ Загальної конфедерації профспілок СРСР, а також при підготовці позовної заяви до арбітражного суду про визнання недійсними установчих документів ПрАТ «Укрпрофоздоровниця»; позивач не довів суду, що він не міг дізнатися про порушення свого права вчасно; посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 09.10.2018 у аналогічній справі Фонду «Батьківська турбота» проти України; просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (відзиви від 07.02.2012, від 29.09.2016, 02.08.2018, від 06.06.2019).

3.5. Третя особа-1 підтримує доводи відповідача-2 відносно відсутності у ФДМУ прав на спірне майно та пропуску прокурором і позивачем позовної давності для звернення до суду (відзив від 25.10.2016, від 07.06.2019).

4. Обставини справи, встановлені апеляційним судом.

4.1 Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення присутніх представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд встановив наступне.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960 №606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров`я УРСР" усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров`я зобов`язано було до 01.05.1960 передати Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з пунктом 2 зазначеної постанови майно передавалось профспілковим органам у відання.

4.2. Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської ради профспілок стала Рада Федерації професійних спілок України, правонаступником якої, у свою чергу, є Федерація професійних спілок України (далі - ФПУ).

4.3. 20.06.2002 на загальних зборах Закритого акціонерного товариства "Укрпрофозровниця" (далі - ЗАТ "Укрпрофозровниця") прийнято рішення про створення Закритого акціонерного товариства "Приазовкурорт" (далі - ЗАТ "Приазовкурорт"), правонаступником якого є ПАТ "Приазовкурорт", і внесення спірного майна як внеску частки до статутного капіталу.

4.4. 30.10.2002 між головою правління ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" та уповноваженою особою засновників ЗАТ "Приазовкурорт" підписано акт приймання-передачі майна майнового комплексу Приазовського дочірнього підприємства, належного на праві власності ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", у власність ЗАТ "Приазовкруорт" як внеску до статутного фонду майна, згідно з додатком до акта приймання-передачі майнового комплексу Приазовського дочірнього підприємства, розташованого у м. Бердянську Запорізької області, вартістю 43 485 200,00 грн.

4.5. У листах від 26.01.2005 №07/47, від 26.01.2005 №04/146, від 26.01.2005 №04/48 ЗАТ "Приазовкурорт", посилаючись на рішення Бердянської міської ради від 25.12.2003 №18 "Про припинення права користування та передачу в оренду земельних ділянок ЗАТ "Приазовкурорт", просило відповідача-1 оформити заявникові право власності за ЗАТ "Приазовкурорт" (балансоутримувач - Санаторій "Бердянськ") на три будівлі: по б-ру Тінистому, 10; на комплекс будівель і споруд за адресою: б-р Тінистий, 7; на будівлю по вул. Котляревського, 14а.

4.6. 03.02.2005 відповідач-1 прийняв рішення №49 "Про оформлення права власності", за змістом пунктів 5.4, 5.5, 5.6 якого вирішено оформити право власності за ЗАТ "Приазовкурорт" (балансоутримувач Санаторій "Бердянськ") на будівлю по б-ру Тінистому, 10, що складається з основної будівлі "А", сходів "А", замощення І, паркану №1; на комплекс будівель і споруд за адресою: б-р Тінистий, 7, що складається з основних будівель "А, Б", прибудов "а, а1, а2, б, б1", ганку до "б1", хвірток № 1, № 3, № 5, № 6, парканів № 2, № 7, замощення І, ІІ; на будівлю по вул. Котляревського, 14а, що складається з основної будівлі "А", прибудов "а, а1, двох ганків до "А", замощення І, ІІ. Згідно тексту преамбули, підставою для прийняття зазначеного рішення стало відсутність у власників правоустановчих документів.

4.7. На підставі пунктів 5.4, 5.5, 5.6 рішення виконкому Бердянської міської ради №49 від 03.02.2005 ЗАТ "Приазовкурорт" отримано свідоцтва про право власності від 09.02.2005.

Прокурор та позивач вважають вказане рішення недійсним, що і є предметом цього позову.

5. Застосоване законодавство та висновки апеляційного суду.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням обставин справи в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

5.1.За своєю правовою суттю рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради №49 від 03.02.2005р. «Про оформлення права власності» є актом ненормативного характеру.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

5.2. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради. Статтями 25, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України та законами України до їх відання.

Так, підпунктом 10 пункту б) ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в цій галузі віднесені облік та реєстрація відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

5.3. Частина 1 ст.16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування (п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Частиною 1 статті 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом недійсним та скасовується.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються недійсними в судовому порядку.

5.4. Розглянувши доводи сторін апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення Бердянського виконавчого комітету є незаконним, оскільки порушує права власника держави в особі Фонду державного майна України на спірне майно, а висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими з огляду на наступне.

Верховна Рада України Постановою від 04.02.1994р. №3943-XII "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" встановила, що тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР від 23.04.1960 №606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров`я УРСР" усі діючі госпрозрахункові санаторії (згідно з додатком до постанови №606), будинки відпочинку та пансіонати Міністерства охорони здоров`я зобов`язане було передати у строк до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок із метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілом. Згідно з пунктом 2 постанови №606 майно передавалося профспілковим організаціям у відання.

Указом Президії Верховної Ради України від 30.08.1991р. №1452-XII "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" та Законом України від 10.09.1991р. №1540-XII "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" визначено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, які розташовані на території України, є державною власністю України.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 29.11.1990р. "Про захист суверенних прав власності Української РСР" №506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Зі змісту наведених вище положень законодавства вбачається, що передача майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів міста Києва від 23.12.1991р. №971 зареєстровано ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" як підприємство, що є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об`єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому частка майна Федерації професійних спілок України, переданого до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", становить 92,92% розміру статутного фонду.

Водночас профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСР та були загальносоюзною громадською організацією. Отже, спірні об`єкти були майновими комплексами громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України.

Оскільки спірне майно розташовано на території України й перебувало у віданні профспілок України, таке майно не могло бути відчужено без згоди його власника - держави в особі Фонду державного майна України.

За таких обставин на момент створення ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згодою власника.

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно було створено до 1990р. та передано у складі цілісного майнового комплексу другому відповідачу по цій справі. Зазначена передача відбувалася без згоди держави в особі Фонду державного майна України, а тому спірне майно є державною власністю, по відношенню до спірного майна відповідач-1 не мав права приймати рішення щодо фактичної зміни власника та пункти 5.4., 5.5., 5.6 рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області №49 від 03.02.2005 «Про оформлення права власності» є незаконними.

5.5. З вказаною позицією апеляційних судів при попередньому розгляді справи погодився і Верховний Суд у постановах від 26.06.2018 та від 11.04.2019 у цій справі.

5.6. Прокурор, звертаючись до господарського суду з позовом, просив визнати поважними причини непред`явлення раніше даного позову та просив поновити строк позовної давності. За твердженням прокурора про порушення інтересів держави він дізнався у ході прокурорської перевірки на виконання доручення Генеральної прокуратури України від 04.08.2011р.

14.09.2018 аналогічне клопотання було подано і Фондом державного майна України.

В свою чергу ПрАТ «Приазовкурорт» подано клопотання про застосування позовної давності.

5.7. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Пунктом 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України в редакції, чинній на час звернення до суду з даним позовом, було передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Положення пункту 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняття її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинно ставити під сумнів сталість цивільного обороту, яку підтримують норми про позовну давність. Тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів, як суб`єкта владних повноважень, положення пункту 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України не поширюються на позови прокуратури, які пред`явлені від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади або органу місцевого самоврядування. На такі позови поширюється положення статті 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коди держава в особі її органів, як суб`єкта владних повноважень, довідалась або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів (вказаний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у даній справі).

5.8. Згідно з частиною 4 статті 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

5.9. За загальним правилом частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

5.10. Скасовуючи постанови Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 та Центрального апеляційного господарського суду від 12.12.2018 та направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд у постановах від 26.06.2018 та від 11.04.2019 зазначив наступне.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою позовна давність починає обчислюватися з одного і того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Це правило пов`язано не тільки із часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

При цьому позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

5.11. Верховний Суд вказав, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2018, про те, що апеляційним господарським судом не було встановлено обставин щодо початку перебігу та закінчення строку позовної давності, наявності чи відсутності поважних причин його пропуску, а суд обмежився посиланням на створення позивачеві (ФДМУ) перешкод ФПУ для вжиття заходів щодо проведення інвентаризації майна, та не виконано вказівки Верховного Суду про необхідність встановлення, з якого часу особі, в інтересах якої пред`явлено позов прокурором, стало відомо про її порушене право.

Крім того, судом не оцінено чи можна вважати прийняття Федерацією профспілок України постанови №П-13-7 "Про загострення ситуації навколо профспілкового майна" перешкодою у належному здійсненні ФДМУ повноважень щодо державного майна.

Відповідно до ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

5.12. Посилаючись на те, що йому стало відомо про порушення свого права в 2011 році та стверджуючи про поважність пропуску позовної давності, ФДМУ у своїх письмових поясненнях зазначав, що з метою виконання завдань, передбачених частиною 2 статті 4 Закону України "Про мораторій на відчуження майна, яке перебуває у володінні Федерації профспілок України", відповідно до наказу ФДМУ від 11.06.2007 №910 було створено регіональні робочі комісії, яким доручено, зокрема, провести інвентаризацію нерухомого майна санаторно-курортного, туристичного та фізкультурно-спортивного призначення, які перебувають у володінні ФПУ. Ключовим питанням при проведенні цієї інвентаризації та основою для ефективної роботи комісії було складання переліку нерухомого майна санаторно-курортного, туристичного та фізкультурно-спортивного призначення, які перебувають у володінні ФПУ. Поряд з цим президією ФПУ 19.07.2007 було прийнято постанову №П-13-7 "Про загострення ситуації навколо профспілкового майна", згідно з пунктом 4 якої заборонено керівництву ФПУ, всеукраїнським профспілкам, територіальним об`єднанням організації профспілок, підприємствам, заснованим ФПУ, а також ПАТ "Укрпрофоздоровниця", ПАТ "Укрпрофтур" та іншим суб`єктам господарювання надавати будь-яку інформацію щодо об`єктів профспілкової власності на запити державних органів. На думку позивача, прийняття зазначеної постанови унеможливлювало належне виконання ФДМУ проведення інвентаризації майна, яке перебуває у віданні ФПУ та заснованих нею господарських товариств.

5.13. В свою чергу, в клопотанні про застосування наслідків пропуску позовної давності ПАТ "Приазовкурорт" зазначав, що згідно змісту позовної заяви про порушення стало відомо ще у 1992 році. Даний факт, на думку заявника, також підтверджується рішенням Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 у справі №137/7 за позовом ФДМУ до ФПУ, Фонду соціального страхування України, Акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця" про визнання недійсними установчих документів Акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця", а також тим, що касаційне подання у справі було подано саме Генеральним прокурором України. Крім того, з доданої до позовної заяви постанови Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 25.09.2007 за поданням Генерального прокурора України на 2005 рік прокуратурі було відомо про те, за ким на той час вже було зареєстровано право власності на об`єкти нерухомості ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", але право власності ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", ЗАТ "Приазовкурорт" не було оспорено прокуратурою за цей проміжок часу.

5.14. Спір у даній справі стосується законності пунктів 5.4., 5.5., 5.6 рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області №49 «Про оформлення права власності», яке було прийнято 03.02.2005р., тобто раніше цього терміну про його прийняття сторони довідатися не могли.

Доводи прокурора та позивача про те, що про оскаржуване рішення вони довідалися під час проведення перевірки, проведеної за дорученням прокуратури Запорізької області за №05/1-649-вих-11 від 03.11.2011 та Генеральної прокуратури України за №07/2/1-302вих-417окв-11 від 04.08.2011 не спростовані відповідачами та матеріали справи не містять інших доказів щодо дати, коли про це стало відомо прокурору та позивачу, інших доказів сторонами не надано. Тобто, слід дійти висновку, що фактично про оскаржуване рішення прокурор та позивач дізналися не раніше 04.08.2011 року.

Втім, положення ст. 261 ЦК України встановлюють, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, що його порушила. На вказаному наголошує Верховний Суд у вище наведених постановах у даній справі, зазначаючи, що порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16).

5.15. Відповідно до ст. 319, 322, 387 ЦК України власність зобов`язує, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. З наведених норм слідує, що власник майна або особа, уповноважена ним, в даному випадку держава в особі Фонду державного майна України, зобов`язані знати про стан своїх майнових прав.

Як зазначено вище, про належність майна, яке було у віданні профспілок, до державної власності було визначено в Указі Президії Верховної Ради України від 30.08.1991р. №1452-XII "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави", Законі України від 10.09.1991р. №1540-XII "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України", Постанові Верховної Ради України від 04.02.1994р. №3943-XII "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР", Перелік всього профспілкового майна було складено та надано до Верховної Ради України 01.04.1997 року, тобто з часу прийняття вказаних законодавчих актів ФДМУ повинен був знати і контролювати це державне майно, а відтак в розумні строки довідатися про прийняття відповідачем-1 оскаржуваного рішення безпосередньо після його прийняття 03.02.2005 та оформлення права власності за відповідачем-2, яке було здійснено 09.02.2005, встановлений законом трирічний строк давності є достатнім для того, щобю власник міг довідатися про стан свого майна.

Прокурор звернувся з позовом до суду 02.12.2011, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який сплив 03.02.2008 три роки з моменту прийняття оскаржуваного рішення.

5.16. Доводи ФДМУ про те, що він не міг про це довідатися раніше не підтверджені належними доказами. Посилання позивача на прийняту президією ФПУ постанову №П-13-7 від 19.07.2007 "Про загострення ситуації навколо профспілкового майна" як на перешкоду у здійсненні своїх функцій судом відхиляється, оскільки жодних доказів щодо фактичного вчинення перешкод та здійснення ФДМУ дій на їх усунення позивачем не надано, зокрема, шляхом звернення до суду, як і не доведено, як саме вказана постанова перешкоджала прокурору та позивачу довідатися про прийняте відповідачем-1 оскаржуване рішення, та зважаючи на те, що перелік майна було складено в 1997 році.

5.17. Прокуратура відповідно до наданих їй Законом України «Про прокуратуру» повноважень, в редакції на час виникнення спірних відносин, провадить прокурорський нагляд за відповідністю актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами та організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам, з цією метою має право приймати участь у засіданнях міської ради та її виконавчого комітету, тощо.

Отже, прокурор міг довідатися про порушене право держави безпосередньо після його порушення. Жодних доводів щодо неможливості довідатися про вказане порушення прокурором не наведено.

Відтак, наведені прокурором та позивачем причини такого тривалого пропуску позовної давності (більше трьох років) є неповажними, не підтверджені жодними доказами, та апеляційний суд не знаходить підстав для поновлення строку позовної давності.

Доводи відповідача-2 про те, що прокурор та позивач могли довідатися про порушене право раніше 2011 року є частково обгрунтованими в тій частині, що з часу прийняття Україною законів щодо права державної власності на майно, що знаходилося у віданні, зокрема, і професійних спілок, держава в особі її органів повинна була та мала необхідний обсяг повноважень щодо управління та контролю за цим майном, та вчасно довідатися про порушене право.

За встановлених апеляційним судом обставин справи та наведених положень чинного законодавства суд доходить висновку про обгрунтованість заяви відповідача-2 про застосування позовної давності, та в зв`язку з цим в позові слід відмовити.

Апеляційний суд також враховує той факт, що обраний прокурором спосіб захисту порушених прав не забезпечує реального захисту прав держави на спірне майно. Прокурором у межах цього провадження заявлені лише вимоги про визнання недійсним рішення, яке вичерпало свою дію фактом його виконання. Скасування такого акта не породжує жодних наслідків для держави як власника майна, зважаючи на те, що право власності на це майно зареєстровано за відповідачем на підставі нових рішень виконкому №338 від 15.10.2010 року та №527 від 08.11.2011 року, на виконання яких було видано свідоцтва про право власності (а.с.136-139 т.1), а також укладено договір купівлі-продажу від 06.10.2005 року з ТОВ «Шанс ЛТД» щодо об`єкта нерухомості по бул. Тінистому,10. Після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на майно за відповідачем-2 між сторонами виник спір про право цивільне, а відтак держава, в особі її уповноважених органів, яка вважає себе власником спірного майна має захищати свої права у способи передбачені ст.ст. 387, 392, 1212 ЦК України, а не шляхом визнання незаконним виконаного акту Виконкому про оформлення права власності на майно за суб`єктом господарювання.

Таким чином, судова колегія апеляційного суду вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції таким, що відповідно до ч. 4 ст. 277 ГПК України підлягає зміні в мотивувальній частині, бо у задоволенні позову слід відмовити за наслідками застосування позовної давності до вимог, які є правомірними.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати у справі відносяться на відповідачів.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 282, 287, 288 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Бердянського міжрайонного прокурора на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.12.2011 у справі №30/5009/7730/11 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 22.12.2011 у справі №30/5009/7730/11 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення Господарського суду Запорізької області від 22.12.2011 у справі №30/5009/7730/11 залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" (м. Бердянськ Запорізької області, вул. Котляревського/Перлинна, 12/24, ) в доход Державного бюджету України 235,25 грн судовий збір за розгляд позовної заяви, 117,63 грн судовий збір за розгляд апеляційної скарги, про що видати накази.

Стягнути з Виконавчого комітету Бердянської міської ради (м. Бердянськ Запорізької області, площа Єдності,2, ) в доход Державного бюджету України 235,25 грн судовий збір за розгляд позовної заяви, 117,63 грн судовий збір за розгляд апеляційної скарги, про що видати накази.

Відповідно до ст. 327 ГПК України видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 20 червня 2019 року.

Головуючий суддя Л.П. Широбокова

Суддя І.Л. Кузнецова

Суддя Е.В. Орєшкіна