ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2019 Справа № 914/387/19

Господарський суд Львівської області у складі судді Гутьєвої В.В.,

при секретарі Пукач М.В.,

розглянувши в судовому засіданні матеріали справи за позовом: Комунального некомерційного підприємства 3-я міська клінічна лікарня м. Львова, м. Львів

до відповідача 1: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, м. Львів

відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю Краківський ринок, м. Львів

про зобов`язання Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації за ТзОВ Краківський ринок права приватної спільної часткової власності на частку у розмірі 77/100 будівлі (літера Б-2) загальною площею 933,9 кв. м. по вул. Рапопорта Я., 6 у м. Львові

за участю представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача 1: не з`явився

від відповідача 2: Плесканка О.В. адвокат

ВСТАНОВИВ

Суть заяви: Позов заявлено Комунальним некомерційним підприємством « 3-я міська клінічна лікарня м. Львова» до відповідача 1: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю Краківський ринок про зобов`язання Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «Краківський ринок» права спільної часткової власності на частку у розмірі 77/100 будівлі (літера «Б-2), загальною площею 933,9 кв.м. по вул. Рапопорта Я., 6 у м. Львові.

Ухвалою від 20.03.2019 відкрито провадження у справі № 914/387/19 за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 08.04.2019.

01.04.2019 відповідач-2 подав на адресу суду відзив на позовну заяву. До вказаного відзиву були долучені належні докази (поштові квитанції та описи вкладення) про направлення позивачу та відповідачу-1 копії відзиву та доданих до нього документів. Крім того, 01.04.2019 р. відповідач-2 подав заяву про застосування строків позовної давності, в якій просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

05.04.2019 на адресу суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи № 914/387/19 без участі представника Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради.

Ухвалою суду від 08.04.2019 судове засідання відкладено на 21.05.2019 р.

Ухвалою від 21.05.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 20.06.2019.

20.06.2019 представник відповідача-2 в судове засідання з`явився, щодо задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та поясненнях, наданих в судовому засіданні, зокрема, зазначив, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Краківський ринок» подано на розгляд суду всі пояснення та докази в обґрунтування своєї позиції.

Позивач та відповідач-1 участі уповноважених представників в судове засідання 20.06.2019 не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, які долучені до матеріалів справи.

14.06.2019 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив з доказами направлення учасникам справи, однак суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 166 ГПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення. Відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.

В той же час, ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.03.2019 у справі № 914/387/19 про відкриття провадження у справі, позивачу встановлено строк для надання відповіді на відзив, а саме 5 днів з дня отримання відзиву.

Таким чином, дана відповідь на відзив була подана з порушенням встановленого судом строку та без наведення поважних причин такого пропуску, а відтак суд не бере до уваги вказану відповідь позивача на відзив та вважає за необхідне вирішувати справу за наявними в ній матеріалами.

Позовна заява позивача обґрунтована тим, що відповідно до п.1.1. і 2.1. договору оренди нежитлового приміщення від 01.05.2001 №0740-В і акту прийому-передачі будівлі від 07.09.2001р. відповідач-2 (орендар) прийняв від позивача (балансоутримувача і орендодавця) в орендне користування терміном на десять років (з 01.05.2001р. по 01.05.2011р.) нежитлові приміщення окремо стоячої двоповерхової будівлі колишнього гінекологічного відділення загальною площею 962,1 кв.м., розташованої на земельній ділянці, що є у постійному користуванні позивача, по вул. Рапопорта Я., 6 у м. Львові для використання у господарській діяльності як складські приміщення.

Рішенням господарського суду Львівської області від 30.11.2015, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.02.2012 у справі №10/269(10) визнано відповідача-2 власником частки у праві власності на вказаний об`єкт оренди в розмірі 77/100, а власником частки у праві власності на об`єкт оренди у розмірі 23/100 територіальну громаду м. Львова в особі Львівської міської ради. 09.03.2012 за відповідачем-2 зареєстровано право спільної часткової власності у розмірі 77/100 об`єкта оренди. Позивач також стверджує, що скасоване в судовому порядку рішення господарського суду Львівської області від 30.11.2015 у справі № 10/269(10) на підставі якого 09.03.2012 проведено державну реєстрацію за відповідачем-2 речового права на будівлю не породжує жодних правових наслідків щодо прав та обов`язків для позивача, третьої особи і відповідача-2 з моменту його прийняття, тобто з 30.11.2011, а відтак відпала підстава для державної реєстрації за відповідачем-2 речового права на вказану будівлю і внесення відповідного реєстраційного запису, що була проведена 09.03.2012. Окрім того, позивач зазначає, що в подальшому спір між позивачем, і відповідачем 1 та відповідачем 2 щодо скасування рішення про державну реєстрацію за відповідачем-2 власником частки у праві власності на вказаний об`єкт оренди в розмірі 77/100 був предметом неодноразового розгляду господарськими судами України. Остаточне рішення прийнято Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, котрий постановою від 20.09.2018 відмовив позивачу в задоволені вимог, мотивуючи тим, що вони не ґрунтуються на положеннях ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а відтак задоволені бути не можуть. З урахуванням наведеного, позивач просить суд зобов`язати Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «Краківський ринок» права приватної спільної часткової власності на частку в розмірі 77/100 будівлі (літера «Б-2») загальною площею 933, 9 кв. м. по вул. Рапопорта Я., 6 у м. Львові.

Водночас, виходячи зі змісту позовної заяви, позивачем у переліку учасників справи у вступній частині позовної заяви зазначено Львівську міську раду як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

У зв`язку з цим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1-3 ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

У порушення зазначених вимог ГПК України, клопотання про залучення Львівської міської ради до участі у справі позивачем не сформовано ні в тексті позовної заяви, ні в окремому документів з процесуальних питань, так як і не наведено обґрунтування підстав залучення такої особи до участі в цій справі, зокрема на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі № 914/387/19.

З огляду на викладене, суд не вбачає необхідності участі Львівської міської ради в даній справі як третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, так само як і не вбачає підстав залучення її судом, з власної ініціативи. 20.06.2019 представник відповідача 2 в судове засідання з`явився, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у відзиві, поданому на адресу суду 01.04.2019 та поясненнях, наданих в судовому засіданні. Також відповідач-2 в судовому засіданні і в зазначеному відзиві наголошує на тому, що у справі № 10/269(10), на підставі якого й було проведено державну реєстрацію за відповідачем-2 речового права на будівлю, не вирішувалося питання набуття права власності, а тільки визнання такого права, оскільки визнання права в судовому порядку можливе у випадку, коли позивач вже є власником спірного майна, а не бажає набути таке право, зокрема, шляхом прийняття судом позитивного для нього рішення. Відповідно в такому випадку реєстрація такого права не впливає на факт набуття права власності на спірну будівлю ТОВ «Краківський ринок» в грудні 2003 р.

Крім того, відповідач-2 звертає увагу, що суд першої інстанції у рішенні від 01.08.2012 у справі № 5015/2286/12 чітко встановив момент виникнення права власності на спірне майно зазначивши, що поліпшення здійснені за згодою орендодавця завершені в грудні 2003 р. і право власності відповідно виникало з моменту створення. Виходячи з встановлених обставин в іншій справі в порядку ч. 4 ст. 75 ГПК України, які не підлягають повторному доведенню: право власності за ТОВ «Краківський ринок» виникло ще в грудні 2003 р.

Разом з тим, в наданій відповідачем-2 заяві про застосування строків позовної давності, відповідач 2 просить суд застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності з тих підстав, що початок перебігу строку позовної давності почався саме з дати прийняття ВГСУ постанови від 16.05.2012 р. у справі № 10/269(10), якою Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.02.2012 та рішення господарського суду Львівської області від 30.11.2011 у справі № 10/269(10) скасовано, а справу передано на новий розгляд господарському суду Львівської області.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача 2, дослідивши подані суду документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.11.2011 у справі № 10/269(10) визнано право спільної часткової власності Львівської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Краківський ринок» на окремо стоячу будівлю колишнього гінекологічного відділення, що позначена на плані літерою «Б-2» за адресою: м. Львів, вул. Рапопорта Я., 6 загальною площею 933,9 кв.м. та здійснено розподіл часток в спільній частковій власності Львівської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Краківський ринок» в розмірі за Товариства з обмеженою відповідальністю «Краківський ринок» 77/100, за Львівською міською радою 23/100. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.02.2012 вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін, а відтак набрало законної сили 13.02.2012.

На підставі зазначеного рішення суду, реєстратором БТІ прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності ТОВ «Краківський ринок» на частку в будівлі розміром 77/100, про що зроблено запис у державному реєстрі, реєстраційний номер: 36169836.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.05.2012 у справі № 10/269(10) попередні судові рішення скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області, при новому розгляді справі присвоєно № 5015/2286/12.

В подальшому, рішенням господарського суду Львівської області від 01.08.2012 у справі № 5015/2286/12 визнано право спільної часткової власності за Львівською міською радою та ТОВ «Краківський ринок» на приміщення в будівлі, здійснено розподіл часток у спільній частковій власності, а саме: за Львівською міською радою 23/100, за ТОВ «Краківський ринок» 77/100, визнано право спільної часткової власності за ТОВ «Краківський ринок» на частку розміром 77/100 в будівлі на підставі ст. 23 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ч. 4 ст. 778, ст. ст. 179, 181, 328 ЦК України.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.01.2013р. рішення господарського суду Львівської області від 01.08.2012 скасовано, і постановлено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.04.2013 у справі № 5015/2286/12 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.01.2013 скасовано, а рішення Господарського суду Львівської області від 01.08.2012 залишено у силі. Таким чином, рішення господарського суду Львівської області від 01.08.2012 у справі № 5015/2286/12, яким було визнано право спільної часткової власності ТОВ «Краківський ринок» на приміщення в будівлі у розмірі 77/100, остаточно набрало законної сили 10.04.2013.

Частиною четвертою статті 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням господарського суду Львівської області від 01.08.2012 у справі № 5015/2286/12, за предметом спору про визнання за ТОВ «Краківський ринок» спільної часткової власності, встановлено, що з грудня 2003 року ТОВ «Краківський ринок» є співвласником будівлі колишнього гінекологічного відділення загальною площею 933,9 м. кв., яка позначена на технічному плані літерою Б-2 та знаходиться у місті Львові по вулиці Рапопорта, 6.

Дані обставини встановлені судом на підставі доказів у справі, зокрема:

- укладеного між ТОВ «Краківський ринок» та лікарнею договору за № 740-В оренди нежитлового приміщення від 01.05.2001, предметом якого є будівля;

- укладеного між ТОВ «Краківський ринок» та ТОВ «НВФ Вірсавія» договору на виконання капітального ремонту від 28.08.2003, за умовами якого ТОВ «НВФ Вірсавія» в грудні 2003 року виконало роботи з капітального ремонту будівлі колишнього гінекологічного відділення загальною площею 933,9 м.кв., яка позначена на технічному плані літерою Б-2 та знаходиться у місті Львові по вулиці Рапопорта, 6;

-наданою згодою наймодавця (Комунальна 3-тя міська клінічна лікарня м. Львова) на здійснення у грудні 2003 року ТОВ «Краківський ринок» поліпшення будівлі колишнього гінекологічного відділення загальною площею 933,9 м.кв., яка позначена на технічному плані літерою Б-2 та знаходиться у місті Львові по вулиці Рапопорта, 6 в результаті якого, створена нова річ.

Таким чином, вищезазначені обставини, які встановлені рішенням господарського суду Львівської області від 01.08.2012 у справі №5015/2286/12 є преюдиційними в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Вказані висновки підтверджуються також Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 у справі № 914/405/17.

Також суд встановив, що позивач звернувся до державного реєстратора із заявою про скасування спірного запису про державну реєстрацію права власності, однак державним реєстратором прийнято рішення № 29631330 від 17.05.2016 про відмову у скасуванні державної реєстрації з тих підстав, що подані Лікарнею документи не відповідають вимогам, встановленим законом. Позивачем не було оскаржено рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Львівської міської ради № 29631330 від 17.05.2016.

Після цього позивач у травні 2016 року звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до державного реєстратора, в якому просив скасувати рішення від 09.03.2012 № 36196836. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 02.08.2016, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.09.2016, адміністративний позов залишено без розгляду на підставі статей 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку із пропуском шестимісячного строку звернення до адміністративного суду. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08.11.2016 попередні судові рішення скасовано, а провадження у справі закрито з огляду на непідвідомчість цього спору адміністративним судам. Судом касаційної інстанції зроблено висновок, що спір має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

В подальшому, позивач звернувся із аналогічним позовом в порядку господарського судочинства. Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.04.2017р. у справі 914/405/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.08.2017 позов задоволено. Постановою Вищого господарського суду України від 01.11.2017 вказані судові рішення скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

За наслідками нового розгляду, рішенням господарського суду Львівської області від 07.03.2018 у справі № 914/405/17 позов задоволено частково, скасовано запис в Реєстрі прав власності на нерухоме майно про проведену реєстратором Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 09.03.2012р. за реєстраційним номером 36169836 державну реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Краківський ринок» приватної спільної часткової власності на частку у розмірі 77/100 будівлі (літера «Б-2»). Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.06.2018, що залишена без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.09.2018 рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено в задоволенні позову повністю. Окрім того, позивач також звертався із позовом до Львівського окружного адміністративного суду про визнання вище зазначених реєстраційних дій неправомірними та зобов`язання Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації за ТзОВ «Краківський ринок» права приватної спільної часткової власності на частку у розмірі 77/100 будівлі (літера «Б-2») загальною площею 933,9 кв. м. по вул. Рапопорта Я, 6 у м. Львові. Однак ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 11.12.2018, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2019 у справі № 1340/3537/18, оскільки даний спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

З урахуванням наведеного, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 вказаного Закону,права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 26 цього ж Закону передбачено, записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, в тому числі і на підставі рішення суду, що набуло законної сили. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

За змістом пункту 27 «Порядку держаної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 22.06.2011р. № 703, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Зазначений висновок узгоджується і з положеннями статті 328 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності набуття права власності на певне майно. Ця презумпція означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону.

Виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, вже встановлені рішенням суду у справі № 5015/2286/12, що набуло законної сили та повторній судовій ревізії не підлягають. Зокрема, рішенням Господарського суду Львівської області від 01.08.2012 у справі № 5015/2286/12, за предметом спору про визнання за ТОВ «Краківський ринок» спільної часткової власності, встановлено, що з грудня 2003 ТОВ «Краківський ринок» виступає співвласником будівлі колишнього гінекологічного відділення загальною площею 933,9 м. кв., яка позначена на технічному плані літерою «Б-2» та знаходиться у місті Львові по вулиці Рапопорта, 6.

Суд зазначає, що не врахування при розгляді цього позову, перерахованих судових рішень, порушить принцип юридичної визначеності, який полягає в тому, що у разі прийняття судом остаточного рішення у справі, таке рішення не може бути піддано сумніву. У зв`язку з цим, суд доходить висновку, що як до скасування рішення господарського суду Львівської області від 30.11.2011р. у справі № 10/269(10), на підставі якого реєстратором БТІ прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності ТОВ «Краківський ринок» на частку в будівлі розміром 77/100, про що зроблено запис у державному реєстрі, реєстраційний номер 36169836, так і після залишення в силі постановою Вищого господарського суду України від 10.04.2013, рішення господарського суду Львівської області від 01.08.2012 у справі № 5015/2286/12 титул ТОВ «Краківський ринок» як співвласника будівлі не змінився.

Враховуючи зазначені обставини в сукупності, суд відхиляє доводи позивача, що разом із скасуванням рішення Господарського суду Львівської області від 30.11.2011 у справі № 10/269(10) на підставі якого й було здійснено державну реєстрацію за відповідачем-2 речового права на спірний об`єкт, відпала й підстава для державної реєстрації такого права.

Водночас суд погоджується з доводами відповідача 2 що, права позивача не порушені внесенням спірного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки такий запис не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує визнане державою вже набуте особою право власності.

Більше того, позивач наголошує, що даний майновий спір остаточно вирішено Вищим господарським судом України 10.04.2013 прийняттям ним постанови, згідно з якою на даний момент є чинним є рішення Господарського суду Львівської області від 01.08.2012 у справі № 5015/2286/12, при чому останнє виступає правопідтверджуючим документом та є підставою для державної реєстрації за відповідачем-2 речового права на вказану будівлю.

Суд зазначає, що за загальним правилом судове рішення не є підставою для виникнення права власності. В той же час, положеннями ЦК України передбачено засади захисту права власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто конструкція вказаної статті передбачає, що позов про визнання права власності може пред`явити особа, що є власником майна, і таке право не виникає безпосередньо на підставі судового рішення.

Позивач також посилається на те, що при прийнятті Вищим господарським судом України постанови від 10.04.2014 і ухвали від 22.07.2013 у справі № 5015/2286/12, позивач та Львівська міська рада були позбавлені права на справедливий перегляд у касаційному порядку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, оскільки в процесі досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001050 Департаментом спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України встановлено, що розподіл справ № 5015/2286/12 за касаційною скаргою третьої особи-1 (власника будівлі) і за заявою Генерального прокурора України про перегляд цієї справи Верховним Судом України двічі відбувся з незаконним втручанням в роботу автоматизованої системи документообігу Вищого господарського суду України у якій позивача визнано потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, суд не приймає до уваги такі посилання позивача з огляду на те, що останнім не додано до матеріалів справи обвинувального вироку суду, не подано інших доказів, які б підтверджували, що позивач був позбавлений права на справедливий перегляд у касаційному порядку незалежним і безстороннім судом установленим законом.

Щодо існування договірних відносин оренди та фактів сплати, не сплати орендних платежів, на підставі чого позивач вважає, що цим порушено його право і він вправі ставити питання про скасування запису про державну реєстрацію, то господарський суд не погоджується з такими доводами, оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, натомість спірний запис про державну реєстрацію проведений не на підставі орендних правовідносин, які виникли між сторонами, а тому право позивача в цих правовідносинах по цьому спору не порушено.

Окрім того, право, яке позивач вважає порушеним, може бути предметом не цього спору, а спору про стягнення орендних платежів, де суд повинен здійснити правову оцінку відносин сторін з часу виникнення, припинення орендних відносин та суми заборгованості за її наявності.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що у відповідача 2 наявна заборгованість із сплати орендних платежів перед позивачем, а позивачем не заявлена позовна вимога про захист саме цього права, що позбавляє суд можливості дослідження вказаних обставин у цьому процесі.

Відповідно в даному випадку відсутнє порушене право позивача, оскільки відповідно до статті 15 ЦК України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці десятому пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 N 3-рп/2003.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з`ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Реалізуючи право на судовий захист, передбачене статтею 55 Конституцією України, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Позивач в позовній заяві не зазначає яке конкретно право або інтерес позивача порушено відповідачами і яким чином задоволення позовних вимог забезпечить відновлення порушеного права.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Суд погоджується з доводами відповідача 2 про те, що строк позовної давності пропущено позивачем, оскільки він почав свій перебіг саме з моменту винесення постанови Вищим господарським судом України від 16.05.2012 у справі № 10/269(10), якою було скасовано рішення господарського суду Львівської області від 30.11.2011 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.02.2012, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Однак, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

У зв`язку з відсутністю порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого той звернувся до суду, господарський суд не застосовує наслідки спливу строків позовної давності.

Поряд з цим, в прохальній частині позову позивачем заявлено клопотання про витребування доказів, а саме витребування з архіву Господарського суду Львівської області матеріали справи № 914/405/17, у зв`язку з тим, що в даній справі містяться докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. З цього приводу суд відзначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 162 ГПК України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Частиною 2 статті 164 ГПК України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до ст.ст. 80, 81 ГПК України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ч. 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В ч. 1 ст. 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, з системного аналізу вищезазначених норм Господарського процесуального кодексу України слідує встановлений законодавством для позивача обов`язок подати докази разом з поданням позовної заяви.

Суд також звертає увагу, що позивач взагалі не навів жодного обґрунтування з посиланням на норми закону щодо підстав витребування вказаних матеріалів справи, не зазначив які саме обставини вони можуть встановити або підтвердити.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність заявленого клопотання, в аспекті ст. 81 ГПК України.

Крім того, суд зауважує, що приписами Господарського процесуального кодексу України не передбачено вчинення такої процесуальної дії, як витребування матеріалів судової справи як доказу.

Згідно із ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Статтею 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, спростованими, не підтвердженими належними доказами, а відтак задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і в строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складений 27.06.2019 р.

Суддя Гутьєва В.В.