ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2019 р. Справа№ 910/16655/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Михальської Ю.Б.

Чорної Л.В.

за участю секретаря судового засідання Котенка О.О.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 19.06.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Азот"

на рішення господарського суду міста Києва

від 11.02.2019 (повний текст рішення складено 13.03.2019)

у справі №910/16655/18 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Азот"

до Акціонерного товариства "Сбербанк"

про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Азот" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Сбербанк" про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії №25-В/10/35/ЮО/КЛ від 10.11.2010.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зміст оскаржуваного договору містить недоліки, які є підставою його недійсності, зокрема, умови договору, що передбачать сплату позичальником комісії (п. 5.1) та процентів (6.1) у розмірі, який обчислюється від суми кредитної лінії у валюті кредиту - в доларах США. На думку позивача, ці платежі є платою за послуги, право на яку виникає лише за наявності індивідуальної ліцензії НБУ. Нормативно обґрунтовуючи свої доводи позивач посилається на Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", що був чинний на час укладення договору. Водночас, згідно з офіційною інформацією, розміщеною на сайті НБУ http://www.bank.gov.uа/, на момент укладення спірного договору у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія на укладення кредитного договору зі сплатою процентів та комісій у іноземній валюті; у договорі відсутня умова щодо строку його дії, яка є істотною умовою; умова договору (п. 5.3), якою встановлений обов`язок позичальника сплачувати банку комісію в розмірі 1% річних від розміру вільного залишку ліміту кредитної лінії, суперечить п. 3.6 Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених поставою Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, що діяли на момент укладення кредитного договору (далі - Правила), оскільки не містить інформації, які саме послуги за цією комісією надаються позивачу; договір, всупереч п.п. 3.2, 3.3, 3.4, 3.8 Правил, не містить такої інформації, а саме: відсутня методика, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом; відсутній графік платежів, який має бути докладно розписаний з урахуванням сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом; відсутнє абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі); відсутнє обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тощо).

У відзиві на позов відповідач заперечував проти позову, посилаючись на те, що на час видачі кредиту за договором про відкриття кредитної лінії №25-В/10/35/ЮО/КЛ в АТ "Сбербанк" діяла банківська ліцензія №198 від 12.08.2009, дозвіл №198-3 від 12.08.2009. За твердженням відповідача, він як фінансова установа має право здійснювати операції з валютними цінностями за умови наявності у нього банківської ліцензії, тому індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій не потрібна.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.02.2019 у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Азот" до Акціонерного товариства "Сбербанк" відмовлено повністю. Судові витрати покладено на Публічне акціонерне товариство "Азот".

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Азот" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 11.02.2019 у справі №910/16655/18 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Азот" до Акціонерного товариства "Сбербанк" про визнання кредитного договору недійсними у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі скаржником викладено обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, аналогічні тим, які викладено в позовній заяві.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2019 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Азот" на рішення господарського суду міста Києва від 11.02.2019 у справі №910/16655/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів Разіної Т.І., Чорної Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Азот" на рішення господарського суду міста Києва від 11.02.2019 у справі №910/16655/18; розгляд справи призначено на 14.05.2019 об 11 год. 40 хв.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Згідно останнього розпорядження Північного апеляційного господарського суду у справі №910/16655/18 призначено повторний автоматизований розподіл, відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/16655/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя: Іоннікова І.А., судді: Михальська Ю.Б., Чорна Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2019 прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Азот" на рішення господарського суду міста Києва від 11.02.2019 у справі №910/16655/18 до провадження колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів Михальської Ю.Б., Чорної Л.В.; призначено справу до розгляду на 29.05.2019.

22.05.2019 через канцелярію суду від Дочірнього підприємства "Хімік" Публічного акціонерного товариства "Азот" надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Дочірнє підприємство "Хімік" Публічного акціонерного товариства "Азот", посилаючись на те, що останнє згідно з договором поруки №1 від 30.09.2016, укладеного між позивачем, відповідачем та ДП "Хімік" ПАТ "Азот", є поручителем позивача перед відповідачем за договором про відкриття кредитної лінії №25-В/10/35/ЮО/КЛ від 11.10.2010.

Колегією суддів відмовлено у задоволенні клопотання Дочірнього підприємства "Хімік" Публічного акціонерного товариства "Азот", оскільки останнім, в порушення положень частин 3 та 4 статті 50 ГПК України, не зазначено підстав, на яких належить залучити до участі у справі ДП "Хімік" ПАТ "Азот" як третю особу; не зазначено на які саме права та обов`язки ДП "Хімік" ПАТ "Азот" та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

29.05.2019 через канцелярію суду від Публічного акціонерного товариства "Азот" надійшла заява про відвід суддів Північного апеляційного господарського суду Іоннікової І.А., Михальської Ю.Б., Чорної Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2019 визнано необґрунтованим відвід суддям Північного апеляційного господарського суду Іонніковій І.А., Михальській Ю.Б., Чорній Л.В., заявлений Публічним акціонерним товариством "Азот"; передано справу для вирішення питання про відвід суддів у порядку, встановленому ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2019 колегією суддів у складі головуючого судді (судді-доповідача) Пантелієнка В.О., суддів Доманської М.Л., Верховця А.А. відмовлено ПАТ "Азот" у задоволенні заяви про відвід суддів Північного апеляційного господарського суду Іоннікової І.А., Михальської Ю.Б., Чорної Л.В. від розгляду справи №910/16655/18.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.06.2019 повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги буде здійснюватись 19.06.2019.

18.06.2019 через канцелярію суду від Дочірнього підприємства "Хімік" Публічного акціонерного товариства "Азот" надійшла заява про відвід суддів Північного апеляційного господарського суду Іоннікової І.А., Михальської Ю.Б., Чорної Л.В.

Колегією суддів не прийнято до розгляду заяву Дочірнього підприємства "Хімік" Публічного акціонерного товариства "Азот" про відвід суддів, оскільки ДП "Хімік" ПАТ "Азот" не є учасником справи, тоді як відповідно до ч.2 ст.38 ГПК України відвід може бути заявлено лише учасниками справи.

В судове засідання апеляційної інстанції представник позивача з`явився.

Оскільки явка представників учасників справи у судове засідання не була визнана судом обов`язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення учасників справи про місце, дату та час судового розгляду, апеляційний суд визнав можливим розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника позивача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

10.11.2010 Публічне акціонерне товариство "Дочірний банк Сбербанку Росії", правонаступником якого є акціонерне товариство "Сбербанк" (далі - Банк) та відкрите (наразі - публічне) акціонерне товариство "Азот" (позичальник) уклали договір про відкриття кредитної лінії №25-В/10/35/ЮО/КЛ (далі - Кредитний договір).

Предметом Кредитного договору є відкриття банком позичальнику відновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті та надання на підставі додаткових угод окремими частинами кредиту (на поповнення обігових коштів) у порядку і на умовах цього договору, які позичальник зобов`язується повернути та сплатити проценти за користування кредитом (п. 1.1 Кредитного договору).

Пунктами 1.2 - 1.4 Кредитного Договору визначено, що ліміт кредитної лінії складає 30000000 доларів США; розмір процентів за користування кредитом складає 11 % річних; останній день кредитної лінії встановлено до 07.05.2012.

Виходячи зі змісту п. 4.2 Кредитного договору, Банк надає кредит позичальнику у межах строку кредитної лінії окремими частинами шляхом надання траншу або декількох траншів, які оформлюються окремими додатковими угодами до Кредитного договору.

Пунктом 5.1 Кредитного договору передбачена сплата позичальником комісії в розмірі 0,25 % річних від суми кредитної лінії за відкриття та ведення позичкового рахунку, а пунктом 5.3 Кредитного договору передбачено, що за підтримання вільного залишку ліміту кредитної лінії позичальник зобов`язується сплачувати банку комісією в розмірі 1% відсотка річних від розміру вільного залишку ліміту Кредитної лінії (без ПДВ). Термін "підтримання вільного залишку ліміту кредитної лінії", відповідно до абзацу 2 пункту 5.3 Кредитного договору, визначає здійснення банком протягом дії цього договору будь-яких дій, в т.ч. залучення ресурсів, ненадання кредитів іншим клієнтам, тощо з метою вчасного виконання банком заявки позичальника з надання йому кредиту в межах вільного залишку ліміту кредитної лінії.

Згідно з п. 6.1 Кредитного договору, позичальник зобов`язаний сплачувати банку проценти, нараховані на загальну суму заборгованості за кредитною лінією в валюті заборгованості, тобто в доларах США.

Кредитний договір набуває чинності з дати його підписання банком та позичальником, скріплення печатками сторін, і діє до повного виконання зобов`язань позичальником по цьому договору (п. 11.3. Кредитного договору).

В подальшому шляхом укладення договорів про внесення змін сторони змінювали умови Кредитного договору, у тому числі і щодо розміру ліміту кредитної лінії, останнього дня кредитної лінії, розміру процентів за користування кредитом, комісій банку.

Колегією суддів встановлено, що укладаючи Кредитний договір, Банк діяв на підставі банківської ліцензії №198, виданої Національним банком України 12.08.2009, та дозволу №198-3 від 12.08.2009 на право здійснення операцій з валютними цінностями, серед яких були операції з залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Станом на час укладання Кредитного договору порядок здійснення валютних операцій на території України встановлювався Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993, №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет), який визначав загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України, в розумінні Декрету є іноземною валютою.

За приписами Декрету, здійснення валютних операцій, до яких були віднесені операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, підпадало під режим ліцензування згідно з цим Декретом (ст. 5 Декрету) шляхом видачі Національним банком України індивідуальних та генеральних ліцензії.

Генеральні ліцензії, відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету, видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

До операції, здійснення яких підпадало під режим індивідуального ліцензування (п. 4 ст. 5 Декрету), були віднесені разові валютні операції, що здійснюються резидентам і нерезидентам, ліцензії на які видавались на період, необхідний для здійснення такої операції. До таких операцій були віднесені операції з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Доводи позивача щодо неправомірності встановлення Кредитним договором сплати позичальником комісії (п. 5.1) та процентів (6.1) у розмірі, який обчислюється від суми кредитної лінії у валюті кредиту - в доларах США, посилаючись на відсутність у відповідача індивідуальної ліцензії є безпідставними з огляду на наступне.

Економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків визначає Закон України від 07.12.2000, № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" (далі - Закон), положення якого судом застосовуються в редакції чинній на час укладення Кредитного договору.

Згідно зі ст. 2 Закону, банком є юридична особа, яка має виключне право на підставі ліцензії Національного банку України здійснювати у сукупності такі операції: залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб. Ці операціями є банківською діяльністю.

Право здійснення банками банківської діяльності засновано на банківській ліцензії - документі, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі (ст.ст. 2, 19 Закону).

Перелік банківських операцій, які здійснюються на підставі банківської ліцензії, наведено у ст. 47 Закону, серед яких розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, операції з валютними цінностями.

Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004, № 483, що була чинна на час укладення Кредитного договору, дозволялось використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, видача кредиту, сплата процентів і комісій за ним не вимагали наявності у сторін індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін Кредитного договору, враховуючи наявність у відповідача на час укладення Кредитного договору банківської ліцензії та дозволу на право здійснення операцій з валютними цінностями, виданих Національним банком України.

Стосовно доводів скаржника щодо недійсності Кредитного договору, які полягають у відсутності необхідних умов, колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Виходячи зі змісту статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Цивільного кодексу України.

Договору як юридичному факту властиві такі ознаки:

- в договорі виявляється воля не однієї особи, а двох чи кількох, причому волевиявлення учасників за своїм змістом мають збігатися і відповідати одне одному;

- договір - це така спільна дія осіб, яка спрямована на досягнення певних цивільно-правових наслідків: встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Основною особливістю цивільних правовідносин є те, що вони засновані на рівності, автономії волі, майновій і організаційній відокремленості її суб`єктів. У зв`язку з цим однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України), суть якої розкрита у ст. 627 ЦК України і полягає у тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями статті 203 Цивільного кодексу України встановлено перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, відсутність згоди щодо певних умов не є обставиною, з якою закон пов`язує недійсність правочину. Відсутність певних умов, які є істотними умовами, може свідчити про те, що правочин, як юридичний факт, не відбувся, і встановлення цих обставин повинно здійснюватись при вирішенні спору про право цивільне, а не про визнання недійсним договору.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника стосовно відсутності в договорі визначеного строку його дії, що, на думку скаржника, надає кредитору переваги у безпідставному нарахуванні окремих платежів та можливості застосування санкцій, оскільки умовами кредитного договору чітко встановлено строк виконання зобов`язань як кредитором так і позичальником, а також встановлена відповідальність сторін у разі несвоєчасного виконання зобов`язань.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи, що в процесі перегляду справи встановлено необґрунтованість вимог позивача, а відтак і відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, до спірних правовідносин позовна давність не підлягає застосуванню і заява відповідача з цього приводу не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Вищевикладені обставини справи спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, та на які він посилається як на підставу скасування рішення суду, а тому відхиляються судом.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування, зміни чи визнання нечинним оскаржуваного рішення суду не вбачається.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Азот" залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 11.02.2019 у справі №910/16655/18 - без змін.

Матеріали справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

повний текст постанови складено 24.06.2019

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Ю.Б.Михальська

Л.В. Чорна