ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2019 р.                      Справа №914/2255/18

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів О.І. Матущака,

О.Л. Мирутенка,

секретар судового засідання Карнидал Л.Ю.,

за участю представників сторін:

позивача: адвоката Саранюка В.М. (довіреність №14-156 від 23.04.2019);

відповідача: адвоката Кравця В.Ю. (довіреність №2249-16 від 11.10.2018)

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” від 17.04.2019 №14/4-587

на рішення Господарського суду Львівської області від 10.04.2019, повний текст рішення складено 18.04.2019,

у справі № 914/2255/18 (суддя Стороженко О.Ф.)

за позовом: Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ

до відповідача: Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького, м. Львів

про: стягнення 862 643,75грн

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького про стягнення 862 643,75грн заборгованості, з якої 633 900,45грн основного боргу, 87 872,20грн пені, 32 680,89грн 3% річних та 108 190,21грн інфляційних нарахувань.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання укладеного сторонами договору купівлі-продажу природного газу №00257/16-ТЕ (Т)-21 від 27.09.2016 позивач передав відповідачу у власність природний газ на загальну суму 792 746,21грн. Відповідно до п.6.1 договору оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем купівлі-продажу газу. Позивач вказує, що в порушення пункту 6.1 договору відповідач несвоєчасно здійснював оплату за переданий газ та не виконав зобов’язання у строк, визначений договором, у зв’язку з чим позивач просив стягнути з відповідача 633 900,45грн основного боргу, 87 872,20грн пені на підставі п.8.2 договору, 32 680,89грн 3% річних та 108 190,21грн інфляційних нарахувань на підставі ст. 625 ЦК України.

11.03.2019 відповідач подав заяву про зменшення пені на 95% на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, в якій вказав, що університет є некомерційною державною установою, що фінансується з державного бюджету, станом на час оплати він не мав відповідних коштів на оплату газу через недофінансування з державного бюджету, що підтверджується Помісячним планом використання бюджетних коштів на 2016 рік. У зв’язку з чим відповідач вказує на відсутність його вини щодо неналежного виконання договірних зобов’язань (а.с. 96-98).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.04.2019 у справі № 914/2255/18 закрито провадження у справі в частині вимоги про стягнення 633 900,45грн основного боргу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв’язку з відсутністю предмета спору. Копотання відповідача про зменшення розміру пені задоволено частково.Зменшено розмір пені на 80 000,00грн та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 7 872грн пені, 32 680,89грн 3% річних, 108 190,21грн інфляційних втрат та 3431,15грн судового збору.

Рішення суду мотивоване ст. ст. 509,526, 530, 551, 612, 625, 712 ЦК України, ст. ст. 231, 233 ГК України. Суд встановив, що після подання позову відповідач сплатив 633 900,45грн основного боргу та закрив провадження у справі в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв’язку з відсутністю предмета спору. Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 87 872,20грн пені, 32 680,89грн 3% річних та 108 190,21грн інфляційних нарахувань, суд встановив їх правильність та обгрунтованість. Разом з тим, за клопотанням відповідача на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України суд зменшив належну до стягнення пеню на 80 000,00грн та стягнув її в сумі 7 872грн. При зменшенні пені суд виходив з того, що за даними Помісячного плану використання бюджетних коштів на 2016 рік, затвердженого МОН України, у вересні-грудні 2016 року університету не виділялись кошти на оплату комунальних послуг та енергоносіїв, що зумовило виникнення боргу за отриманий газ у жовтні-грудні 2016 року. Суд вказав, що оскільки фінансування університету з державного бюджету зумовлює необхідність виключно цільового використання виділених коштів, саме факт відсутності належного фінансування унеможливив своєчасне виконання грошових зобов’язань за договором. При цьому суд врахував стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних , інфляційних нарахувань та пені у зменшеному розмірі, що фактично забезпечить належний захист майнових прав та інтересів позивача.

Позивач не погодився з рішенням суду в частині відмови у стягненні 80 000,00грн пені, просить скасувати рішення в цій частині та прийняти нове, яким стягнути з відповідача 80 000,00 грн пені. В іншій частині рішення залишити без змін.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції необгрунтовано зменшив заявлений до стягнення розмір пені, не врахував інтересів позивача, не з’ясував, чи були заподіяні позивачу збитки. Зазначає, що відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його матеріальний стан не є винятковим випадком та не є підставою для зменшення неустойки.

Ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача, призначено розгляд справи на 11.06.2019 та встановлено відповідачу строк для подання відзиву –до 30.05.2019.

06.06.2019 відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу-без задоволення.

Апеляційний суд не бере до уваги відзив відповідача на апеляційну скаргу позивача, оскільки такий поданий лише 06.06.2019, тобто після встановленого ухвалою апеляційного суду від 13.05.2019 строку для подання відзиву на апеляційну скаргу – до 30.05.2019, і до закінчення якого відповідач не заявляв клопотання в порядку ч.2 ст. 119 ГПК України про його продовження.

У судовому засіданні 11.06.2019 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги та надав усні пояснення.

Представник відповідача заперечив доводи апеляційної скарги, просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, апеляційні скарги, Західний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 27.09.2016 ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (постачальник) та Львівський національний університет ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького (споживач) уклали договір №00257/16-ТЕ (Т)-21 на постачання природного газу.

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1 договору постачальник зобов’язується поставити споживачеві за період з 01.10.2016 по 31.12.2016 природний газ в обсягах 120 000 тис. куб. м, а споживач зобов'язується оплатити газ на умовах договору.

Згідно з п.1.2 газ, що постачається за договором, використовується споживачем виключно для виробницта теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Ціна за 1000 куб. м. газу становить 4 942грн, крім того 20% ПДВ, всього з ПДВ – 5 930,40грн (п. 5.2 договору).

Відповідно до п.6.1 оплата планових обсягів газу здійснюється споживачем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з п.8.2 у разі прострочення споживачем оплати відповідно до п.6.1 договору він зобов’язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21%річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін і діє в частині реалізації газу з 01.10.2016 до 31.12.2016, а в частині проведення розрахунків за газ – до їх повного здійснення (п. 12.1 договору).

Позивач поставив відповідачу у жовтні, листопаді та грудні 2016 року природний газ на загальну суму 792 746,21грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 на суму 158 845,76 грн, від 30.11.2016 на суму 269 708,66 грн та від 31.12.2016 на суму 364 191,79грн, які підписані представниками сторін та скріплені печатками сторін договору (а.с. 33-35).

Випискою банку з рахунка позивача підтверджено та не заперечується сторонами , що 26.12.2016 відповідач здійснив часткову оплату поставленого природного газу в сумі 158 845,76(а.с. 36).

Решту боргу в сумі 633 900,45грн відповідач сплатив 10.12.2018 , що підтверджено платіжним дорученням № 576 від 07.12.2018( а.с.85).

За прострочення оплати газу позивач заявив до стягнення 87 872,20грн пені на підставі п.8.2 договору, 32 680,89грн 3% річних та 108 190,21грн інфляційних нарахувань на підставі ст. 625 ЦК України, а саме:

- за прострочення оплати газу, поставленого у жовтні 2016року, позивачем нарахована пеня в сумі 3 645,64грн та 3% річних в сумі 390,60 грн за період з 26.11.2016 по 25.12.2016;

- за прострочення оплати газу, поставленого у листопаді 2016року, позивачем нарахована пеня в сумі 36 322,87грн за період з 27.12.2016 по 26.06.2018 та 3% річних в сумі 14 120,62грн за період з 27.12.2016 по 24.09.2018, а також інфляційні втрати в сумі 48 018,32грн за період січня 2017 року по липень 2018 року ;

- за прострочення оплати газу, поставленого у грудні 2016року, позивачем нарахована пеня в сумі 47 903,69грн за період з 26.01.2017 по 25.07.2018 та 3% річних в сумі 18 169,68грн за період з 26.01.2017 по 24.09.2018, а також інфляційні втрати в сумі 60 171,88грн за період з лютого 2017 року по липень 2018 року.

Пеня нарахована у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки( ч.1 ст.611 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання( ч.3 ст. 549 ЦК України).

За приписами ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі договору №00257/16-ТЕ (Т)-21 позивач поставив відповідачу у жовтні, листопаді та грудні 2016 року природний газ на загальну суму 792 746,21грн грн, який підлягав оплаті до 25-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. 26.12.2016 відповідач здійснив часткову оплату за поставлений природний газ в сумі 158 845,76грн. Решту боргу в сумі 633 900,45грн відповідач сплатив платіжним дорученням № 576 від 07.12.2019 після звернення позивача до суду з даним позовом, у зв’язку з чим суд закрив провадження у справі в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

За прострочення оплати поставленого газу позивач правомірно та обґрунтовано заявив до стягнення 87 872,20грн пені, 32 680,89грн 3% річних та108 190,21грн інфляційних втрат.

Рішенням суду першої інстанції позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволені повністю і в цій частині рішення не оскаржене.

Позивач не погодився з рішенням суду в частині зменшення на 80 000,00грн належної до стягнення пені, вважає зменшення пені безпідставним.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з ч.1 ст. 233 ГК України якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов'язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №921/110/18.

Як вбачається з матеріалів справи, Львівський національний університет ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького (відповідач) є державною установою, яка фінансується з державного бюджету.

Згідно з ст. 71 ЗУ «Про вищу освіту» фінансування державних закладів вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету на умовах державного замовлення на оплату послуг з підготовки фахівців, наукових і науково-педагогічних кадрів та за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством, з дотриманням принципів цільового та ефективного використання коштів, публічності та прозорості у прийнятті рішень.

За даними Помісячного плану використання бюджетних коштів на 2016 рік, затвердженого Міністерством освіти і науки України, Львівському національному університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького не виділено коштів державного бюджету на оплату комунальних послуг та енергоносіїв у вересні-грудні 2016 року (а.с. 86).

Вказані обставини підтверджують висновок суду першої інстанції про те, що відсутність належного фінансування унеможливило своєчасне виконання відповідачем грошових зобов’язань за договором.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №904/9781/17.

Позивач не надав суду доказів понесення ним збитків та їх суми у зв’язку з несвоєчасною оплатою відповідачем вартості поставленого газу.

Разом з тим, після пред’явлення позову відповідач повністю сплатив суму основного боргу і на момент вирішення спору заборгованість за газ була погашена. Крім суми основного боргу позивач заявив до стягнення 32 680,89грн 3% річних, які за своєю природою є компенсацією за користування належними до сплати позивачу коштами, та 108 190,21грн інфляційних нарахувань, які є відшкодуванням втрат позивача, спричинених знеціненням грошових коштів. 3% річних та інфляційні нарахування задоволені судом у повному обсязі, що, як вірно вказав суд першої інстанції, забезпечить захист майнових прав та інтересів позивача.

Водночас, апеляційний суд зазначає, що пеня – це фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони до виконання зобов’язання, а не засіб для збагачення.

З огляду на викладене апеляційний суд відхиляє доводи скаржника та вважає, що суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин даної справи, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, правомірно зменшив пеню на 80 000,00грн та відмовив у її стягненні.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов’язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Скаржником не доведено наявності підстав, визначених ст.277 ГПК України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги. Таких підстав апеляційним судом також не встановлено.

Отже, рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судовий збір, сплачений скаржником при поданні апеляційної скарги, на підставі ст.129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 10.04.2019 у справі №914/2255/18 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення апеляційним судом покладається на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у строки та в порядку, визначені ст. 288-291 ГПК України.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено 13.06.2019.

Головуючий суддя                                                                      М.І. Хабіб

Суддя                      О.І. Матущак

Суддя                                                                                           О.Л. Мирутенко