РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.06.2019Справа № 910/5135/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г. розглянувши у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК-Домашній текстиль" (02081, м. Київ, вул. Сортувальна, 2)

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5)

про стягнення 318 662,54 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТК- Домашній текстиль" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 318 662,54 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що всупереч умовам укладеного між сторонами договору поставки №ПЗ/НХ 1815179/НЮ від 22.10.2018 відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо розрахунку за поставлений згідно видаткової накладної №5315 від 10.12.2018 товар на загальну суму 294 768,00 грн, що стало наслідком виникнення у останнього заборгованості у розмірі 318 662,54 грн, з яких: 294 768,00 грн - основний борг, 7 129,10 грн - інфляційні втрати, 2 374,30 грн - 3 % річних та 14 391,14 грн - пеня.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/5135/19 та постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

З наявних у матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення №015 та №023 вбачається, що ухвала про відкриття провадження у справі була отримана відповідачем 02.05.2019 та 26.04.2019 відповідно, проте, у визначений судом строк відзив на позовну заяву останнім не подано.

Відповідно до ч. 9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

22.05.2019 через загальний відділ діловодства суду надійшла заява про уточнення позовних вимог (вих. №360 від 21.05.2019), відповідно до якої позивач зазначає, що внаслідок сплати відповідачем часткової заборгованості у розмірі 147 384,00 грн (платіжне доручення №1785359 від 26.04.2019) та у розмірі 73 692,00 грн (платіжне доручення №1815513 від 08.05.2019), у останнього станом на 21.05.2019 існує заборгованість перед позивачем у розмірі 102 037,16 грн, з яких: 73 692,00 грн - основний борг, 10 148,07 - інфляційні втрати, 2 792,43 грн - 3% річних, 15 404,66 грн - пеня.

Відповідно п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 3 статті 252 цього Кодексу визначено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подану позивачем заяву про уточнення позовних вимог від 21.05.2019, суд дійшов висновку, що за своїм змістом вказана заява є заявою про зменшення розміру позовних вимог, яка підлягає прийняттю до розгляду.

Крім того, 18.06.2019 до канцелярії суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, у якій позивач повідомляє про повне погашення відповідачем основного боргу за договором, що підтверджується платіжним дорученням №1889177 від 07.06.2019 на суму 73 692,00 грн, та просить суд зменшити позовні вимоги, стягнувши з відповідача лише інфляційні втрати у розмірі 10 148,07 грн, 3 % річних у розмірі 2 792,43 грн та 15 404,66 грн - пені.

Суд вирішив прийняти до розгляду заяву позивача про зменшення позовних вимог та розглядати спір виходячи з нової ціни позову.

Відповідно до ч. 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

22 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТК-Домашній текстиль» (надалі - постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (надалі - покупець, відповідач) було укладено договір поставки № ПЗ/НХ 1815179/НЮ (надалі - договір, згідно умов якого постачальник зобов`язався у 2018 році поставити і передати у власність покупцю певну продукцію, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити цей товар на умовах договору.

Відповідно до п. 3.2. договору загальна сума договору складає 294 768,00 грн.

Пунктом 4.1. договору встановлено, що оплата за кожну партію товару по даному договору здійснюється покупцем у безготівковій формі не пізніше 20 (двадцяти) банківських днів після поставки партії товару. У відповідності з рахунком-фактурою на дану партію товару, обумовлену згідно з п.6.1. договору та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства.

На виконання умов договору позивачем було здійснено відповідачу поставку товару на загальну суму 294 768,00 грн, про що свідчить підписана між сторонами видаткова накладна №5315 від 10.12.2018 року.

Тобто, позивачем було належним чином виконано зобов`язання щодо поставки товарів без жодних претензій з боку відповідача щодо якості, кількості отриманої продукції та будь-яких інших зауважень.

У зв`язку з тим, що відповідач отримав від позивача товар 10 грудня 2018 року та податкова накладна № 6189 була оформлена та зареєстрована у відповідності до вимог чинного законодавства також від 10 грудня 2018 року, оплата товару повинна була бути здійснена відповідачем не пізніше 10 січня 2019 року.

Однак, в порушення умов договору, оплата товару на суму 294 768,00 грн була здійснена відповідачем лише після відкриття провадження у справі, а саме 26.04.2019 згідно платіжного доручення №1785359 на суму 147 384,00 грн, 08.05.2019 згідно платіжного доручення №1815513 на суму 73 692,00 грн та на 07.06.2019 згідно платіжного доручення №1889177 на суму 73 692,00 грн.

Таким чином, з урахуванням поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 10 148,07 грн, 3 % річних у розмірі 2 792,43 грн та пеню у розмірі 15 404,66 грн, які були нараховані відповідачу за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором № ПЗ/НХ 1815179/НЮ від 22.10.2018.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладених між сторонами договорів, суд дійшов до висновку, що останні за своєю правовою природою він є договорами поставки.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

На підтвердження виконання позивачем своїх зобов`язань за договором, останнім було надано підписану та скріплену печатками сторін видаткову накладну №5315 від 10.12.2018 року на суму 294 768,00 грн.

Частинами 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У пункті 4.1. договору передбачено, що оплата за кожну партію товару по даному договору здійснюється покупцем у безготівковій формі не пізніше 20 (двадцяти) банківських днів після поставки партії товару. У відповідності з рахунком-фактурою на дану партію товару, обумовлену згідно з п.6.1. договору та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства.

Як встановлено судом, оплата товару за договором була здійснена відповідачем з порушенням умов п. 4.1. договору, зокрема, оплата товару на суму 294 768,00 грн була проведена 26.04.2019, на суму 73 692,00 грн - 08.05.2019 та на суму 73 692,00 грн - 07.06.2019.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ч.1. статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений договором строк свого обов`язку щодо вчасного та належного розрахунку за поставлений товар не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання (у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України). Відповідно, є підстави для застосування до відповідача встановленої законом відповідальності.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, за порушення строків оплати товару за договором позивачем було нараховано пеню у розмірі 15 404,66 грн, за загальний період прострочення з 11.01.2019 по 21.05.2019.

Відповідно до ч.1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Пунктом п. 8.2.1. договору сторони передбачили, що у разі порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Таким чином, суд перевіривши розрахунок заявленої до стягнення пені у розмірі 15 404,66 грн встановив, що останній відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та умовам договору, а відтак, позовні вимоги щодо його стягнення пені підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем за прострочення грошового зобов`язання щодо оплати поставленого товару нараховано та заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 10 148,07 грн та 3 % річних у розмірі 2 792,43 грн, за загальний період прострочення з 11.01.2019 по 21.05.2019.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційні втрати, суд дійшов висновку, що останній є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому вимоги в цій частині правомірні та такі, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Станом на момент розгляду спору відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлені до стягнення інфляційні втрати, 3% річних та пеню за неналежне виконання договірних зобов`язань.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість вимог позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК-Домашній текстиль" підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК-Домашній текстиль" (02081, м. Київ, вул. Сортувальна, 2, ідентифікаційний код 38192655) інфляційні втрати у розмірі 10 148 (десять тисяч сто сорок вісім) грн 07 коп., 3 % річних у розмірі 2 792 (дві тисячі сімсот дев`яносто дві) грн 43 коп., пеню у розмірі 15 404 (п`ятнадцять тисяч чотириста чотири) грн 66 коп. та судовий збір у розмірі 4 779 (чотири тисячі сімсот сімдесят дев`ять) грн 94 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25.06.2019

Суддя Л. Г. Пукшин