ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/347/19

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Кришталь Д.І.

За участю представників сторін:

Від позивача: не з`явився;

Від відповідача: не з`явився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом приватного підприємства "Влахос" до товариства з обмеженою відповідальністю „Ізмаїльський елеватор про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємства „Влахос (далі по тексту ПП „Влахос ) звернулось до господарського суду із позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю „Ізмаїльський елеватор (далі по тексту ТОВ „Ізмаїльський елеватор) про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпоряджання своїм майном шляхом зобов`язання відповідача утриматись від вчинення будь-яких дій, що перешкоджатимуть позивачеві у здійсненні ним вантажно-розвантажувальних робіт, вивозу з території елеватора, розташованого за адресою: 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Портова, 4, кукурудзи фуражної врожаю 2018р. насипом у кількості 2,527 (дві тисячі п`ятсот двадцять сім) тон, згідно картки кількісно-якісного обліку за формою 36 за період з 01.01.2018р. по 03.12.2018р. по приватному підприємству „Влахос.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору складського зберігання зерна №16 від 10.06.2018р. в частині повернення належного позивачу майна на його першу вимогу до закінчення строку зберігання відповідачем кукурудзи фуражної.

Ухвалою від 14.02.2019р. судом було задоволено клопотання ПП „Влахос про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а саме: кукурудзу фуражну врожаю 2018р. насипом у кількості 2,527 (дві тисячі п`ятсот двадцять сім) тон, згідно картки кількісно-якісного обліку за формою 36 за період з 01.01.2018р. по 03.12.2018р. по приватному підприємству „Влахос, що зберігається на території елеватора ТОВ „Ізмаїльський елеватор, який розташований за адресою: 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Портова, 4, та передання його на відповідальне зберігання фермерському господарству „Дінекс-Агро.

ТОВ „Ізмаїльський елеватор не скористалося наданим законом правом на участь свого представника у даному судовому процесі. При цьому, суд зазначає, що два конверти із поштовими відправленнями суду, які були надіслані за адресою місцезнаходження ТОВ „Ізмаїльський елеватор, а саме: 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Портова, 4, згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, були повернуті до суду у зв`язку із неможливістю вручення адресату. При цьому, до суду також були повернуті три рекомендовані повідомлення про вручення відповідачу ухвал суду по даній справі. Оскільки ТОВ „Ізмаїльський елеватор не було надано суду відзиву на позов, справа розглядається за наявними матеріалами.

ПП „Влахос у поданій до суду заяві від 19.06.2019р. просило розглянути справу за відсутності представника останнього.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

10.06.2018р. між ТОВ „Ізмаїльський елеватор (Зерновий склад) та ПП „Влахос (Поклажодавець) було укладено договір складського зберігання зерна №16, відповідно до п. 1.1 якого Поклажодавець зобов`язується передати Зерновому складу плоди зернових, зернобобових та олійних культур за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло від Поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а Зерновий склад зобов`язується прийняти таке зерно для зберігання, при необхідності довести його до необхідних кондицій умов зберігання, на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його Поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

Відповідно до п. 3.1 договору складського зберігання зерна №16 від 10.06.2018р. Зерновий склад зобов`язаний прийняти від Поклажодавця зерно фактичної якості, але не вище обмежувальних кондицій, забезпечити його належне зберігання у повному обсязі та здійснити відпуск Поклажодавцеві. Природні втрати зерна при зберіганні, а також нестача понад природних втрат, спричинених покращенням якості, підтверджена актами доробки зерна, актами на оприбуткування, отримання аспіраційних відносів довільної форми та актами-розрахунками.

Згідно з п. 3.3 договору складського зберігання зерна №16 від 10.06.2018р. Поклажодавець зобов`язаний своєчасно, не пізніше ніж за 7 робочих днів повідомити Зерновий склад про необхідність відпуску чи відвантаження зерна, яке знаходиться на зберіганні та вид транспорту, на який буде відвантажуватись зерно (вантажопідйомність, габарити, кількість одиниць); за необхідністю, визначеною Зерновим складом, забезпечити присутність представника Поклажодавця при прийманні та відвантаженні зерна.

Положеннями п. п. 4.1, 4.2 договору складського зберігання зерна №16 від 10.06.2018р. визначено, що Поклажодавець сплачує Зерновому складу вартість наданих послуг за чинними у Зерновому складі тарифами, встановленими згідно з додатком 2 до цього договору. Розрахунки за надані послуги проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість.

Відповідно до п. п. 7.1-7.3 договору складського зберігання зерна №16 від 10.06.2018р. строк зберігання зерна встановлений до 30 квітня 2019р. Зберігання зерна понад строк, встановлений цим договором, можливе тільки за взаємною домовленістю сторін шляхом укладення додаткової угоди. Зерновий склад зобов`язаний письмово не пізніше ніж за сім днів до закінчення строку зберігання зерна попередити Поклажодавця і визначити строк його витребування.

Шляхом підписання додаткової угоди №1 від 10.06.2018р. до договору складського зберігання зерна №16 від 10.06.2018р. сторонами по справі було встановлено розмір плати (тариф) за зберігання сільськогосподарських культур.

З наданих позивачем товарно-транспортних накладних, а саме: накладної №522 від 07.09.2018р., накладної №33 від 14.10.2018р., накладної №34 від 14.10.2018р., накладної №35 від 14.10.2018р., накладної №36 від 15.10.2018р., накладної №37 від 15.10.2018р., накладної №45 від 21.10.2018р., накладної №47 від 21.10.2018р., накладної №48 від 21.10.2018р., накладної №49 від 21.10.2018р., накладної №50 від 21.10.2018р., накладної №6 від 02.11.2018р., накладної №66 від 02.11.2018р., накладної №70 від 01.11.2018р., накладної №71 від 01.11.2018р., накладної №72 від 01.11.2018р., накладної №74 від 03.11.2018р., накладної №75 від 03.11.2018р., накладної №76 від 03.11.2018р., накладної №77 від 03.11.2018р., накладної №78 від 03.11.2018р., накладної №79 від 06.11.2018р., накладної №80 від 06.11.2018р., накладної №81 від 06.11.2018р., накладної №82 від 16.11.2018р., накладної №83 від 1611.2018р., накладної №84 від 16.11.2018р., накладної №85 від 16.11.2018р., накладної №86 від 16.11.2018р., накладної №87 від 16.11.2018р., накладної №92 від 20.11.2018р., накладної №93 від 20.11.2018р., накладної №94 від 20.11.2018р., накладної №95 від 20.11.2018р., накладної №98 від 21.11.2018р., накладної №101 від 22.11.2018р., накладної №102 від 22.11.2018р., накладної №103 від 22.11.2018р., накладної №104 від 24.11.2018р., накладної №743 від 03.12.2018р., накладної №745 від 03.12.2018р.; накладної №750 від 06.12.2018р., накладної №752 від 06.12.2018р., накладної №753 від 07.12.2018р., накладної №754 від 08.12.2018р., накладної №57 від 30.01.2019р., накладної № 1 від 08.10.2018р., накладної № 2 від 09.10.2018р., накладної № 25 від 10.10.2018р., накладної № 28 від 10.10.2018р., накладної № 30 від 11.10.2018р., накладної № 31 від 11.10.2018р., накладної № 37 від 15.10.2018р., накладної № 39 від 16.10.2018р., накладної №40 від 16.10.2018р., накладної № 55 від 23.10.2018р., накладної № 56 від 23.10.2018р., накладної № 57 від 23.10.2018р.. накладної № 58 від 23.10.2018р.. накладної № 59 від 23.10.2018р., накладної № 60 від 23.10.2018р., накладної № 62 від 01.11.2018р., накладної № 63 від 01.11.2018р., накладної № 64 від 01.11.2018р., накладної № 77 від 03.11.2018р., накладної № 88 від 17.11.2018р., накладної № 89 від 17.11.2018р., накладної № 90 від 17.11.2018р., накладної № 91 від 17.11.2018р., накладної №92 від 17.11.2018р., накладної №96 від 21.11.2018р., накладної № 97 від 21.11.2018р., накладної №99 від 21.11.2018р., накладної №100 від 21.11.2018р., накладної №64 від 01.11.2018р., накладної №68 від 02.11.2018р., накладної №109 від 28.11.2018р., накладної №108 від 27.11.2018р., вбачається, що ПП „Влахос було передано, а ТОВ „Ізмаїльський елеватор було прийнято на зберігання кукурудзу фуражну врожаю 2018р. насипом у кількості 2,527 тон.

Згідно картки кількісно-якісного обліку за формою 36 за період з 01.01.2018р. по 03.12.2018р. по ПП „Влахос, складеної ТОВ „Ізмаїльський елеватор, позивачем було передано відповідачеві на зберігання кукурудзу фуражну врожаю 2018р. насипом у кількості 2,527 тон.

01.02.2019р. ПП „Влахос звернулось до ТОВ „Ізмаїльський елеватор із листом, відповідно до якого позивач просив відповідача відвантажити на транспорт ПП „Влахос кукурудзу фуражну врожаю 2018р. у кількості 2,527 тон. Прохання позивача про надання можливості відвантажити насіння соняшника було залишено відповідачем без відповіді та задоволення.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до ТОВ „Ізмаїльський елеватор про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, ПП „Влахос було наголошено, що відповідачем у порушення зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору складського зберігання зерна №16 від 10.06.2018р. не було надано позивачу можливості відвантажити насіння кукурудзи, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду із даними позовними вимогами.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно зі ст. 294 ГК України товарним складом визнається організація, що здійснює зберігання товарів та надає пов`язані із зберіганням послуги на засадах підприємницької діяльності. Товарний склад є складом загального користування у разі якщо із закону, інших правових актів або виданого суб`єкту господарювання дозволу (ліцензії) випливає, що він зобов`язаний приймати на зберігання товари від будь-якого товароволодільця. Зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Статтею 7 Закону України „Про зерно та ринок зерна в Україні від 04.07.2002 № 37-IV (з наступними змінами та доповненнями) встановлено, що суб`єктами зберігання зерна є: зернові склади (елеватори, хлібні бази, хлібоприймальні, борошномельні і комбікормові підприємства), суб`єкти виробництва зерна, які зберігають його у власних або орендованих зерносховищах, та інші суб`єкти господарювання, які беруть участь у процесі зберігання зерна. Суб`єкти зберігання зерна відповідно до укладених договорів складського зберігання із суб`єктами ринку зерна гарантують забезпечення якості та дотримання нормативів природних втрат зерна протягом терміну його зберігання.

Згідно зі ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Положеннями ст. 949 Цивільного кодексу України визначено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Зберігач зобов`язаний передати плоди та доходи, які були ним одержані від речі. Тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, може підтверджуватися свідченням свідків.

В силу приписів ст. 953 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Проте, в порушення приписів ст. 953 Цивільного кодексу України, а також умов договору складського зберігання №16 від 10.06.2018р., ТОВ „Ізмаїльський елеватор не було повернуто ПП „Влахос до закінчення строку зберігання на першу вимогу позивача кукурудзу фуражну врожаю 2018р. у кількості 2,527 тон., передану позивачем відповідачеві на зберігання. Наведене дозволяє господарському суду дійти висновку про законність та обґрунтованість заявлених ПП „Влахос позовних вимог у даній справі.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. . Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019р. по справі №910/16744/17 вказала, що такий спосіб захисту як примусове виконання обов`язку в натурі застосовується у зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа має виконати зобов`язання на користь позивача, але відмовляється від виконання останнього чи уникає його. Примусове виконання обов`язку в натурі має наслідком імперативне присудження за рішенням суду (стягнення, витребування тощо), і не спрямоване на підсилення існуючого зобов`язання, яке не виконується, способом його відтворення в резолютивній частині рішення суду аналогічно тому, як воно було унормовано сторонами у договорі.

Господарський суд зауважує, що за змістом та правовим обґрунтуванням заявленого ПП „Влахос позову останнє фактично звернулось до суду із вимогою про зобов`язання відповідача виконати обов`язок щодо повернення майна, переданого на зберігання на підставі договору складського зберігання зерна №16 від 10.06.2018р. Наведене дозволяє господарському суду дійти висновку про обрання позивачем ефективного способу поновлення порушеного з боку ТОВ „Ізмаїльський елеватор права.

При цьому, господарський суд, з огляду на формулювання ПП „Влахос позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпоряджання своїм майном, вважає за необхідне зауважити наступне.

Можливість захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння передбачена ст. 391 Цивільного кодексу України відповідно до приписів якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (так званий негаторний позов).

При цьому, позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Положення ст. 391 Цивільного кодексу України застосовуються судом у разі відсутності між сторонами договірних правовідносин.

Господарський суд зауважує, що ПП „Влахос в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на неналежне виконання відповідачем договірного зобов`язання договору складського зберігання зерна №16 від 10.06.2018р., а також на порушення вимог чинного законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини. При цьому, позивачем помилково сформульовано позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпоряджання своїм майном. Наведене дозволяє господарському суду дійти висновку про некоректне формулювання ПП „Влахос позовних вимог, які, як зазначалось по тексту рішення вище, з огляду на фактичні обставини справи, є законними та обґрунтованими.

Підсумовуючи вищенаведене, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявленого ПП „Влахос позову шляхом зобов`язання відповідача утриматись від вчинення будь-яких дій, що перешкоджатимуть ПП „Влахос у здійсненні ним вантажно-розвантажувальних робіт, вивозу з території елеватора кукурудзи фуражної врожаю 2018р. у кількості 2,527 тон. Будь-яких доказів, спростовуючи висновки суду щодо правомірності заявлених вимог відповідачем суду надані не були.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, позов приватного підприємства "Влахос" до товариства з обмеженою відповідальністю „Ізмаїльський елеватор підлягає задоволенню відповідно до ст. ст. 15, 16, 509, 525, 526, 626, 936, 938, 949, 953 Цивільного кодексу України, ст. 175, 193, 294 Господарського кодексу України, ст. 7 Закону України „Про зерно та ринок зерна в Україні.

При цьому, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 14.02.2019р. по даній справі, відповідно до ч. 7 ст. 145 ГПК України продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову розподіляються судом відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю „Ізмаїльський елеватор /68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Портова, 4, / утриматись від вчинення будь-яких дій, що перешкоджатимуть приватному підприємству „Влахос /68671, Одеська область, Ізмаїльський район, с. Багате, вул. Центральна, 28 А, / у здійсненні ним вантажно-розвантажувальних робіт, вивозу з території елеватора, розташованого за адресою: 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Портова, 4, кукурудзи фуражної врожаю 2018р. насипом у кількості 2,527 (дві тисячі п`ятсот двадцять сім) тон, згідно картки кількісно-якісного обліку за формою 36 за період з 01.01.2018р. по 03.12.2018р. по приватному підприємству „Влахос /68671, Одеська область, Ізмаїльський район, с. Багате, вул. Центральна, 28 А, /.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Ізмаїльський елеватор /68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Портова, 4, / на користь приватного підприємства „Влахос /68671, Одеська область, Ізмаїльський район, с. Багате, вул. Центральна, 28 А, / судовий збір у розмірі 2881,20 грн. /дві тисячі вісімсот вісімдесят одна грн. 20 коп./.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26.06.2019р.

Суддя С.П. Желєзна