РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.06.2019Справа № 910/3335/19

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді - Князькова В. В., розглянувши у письмовому провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-ПЛАЗА», Херсонська обл., м. Херсон

до відповідача: Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ

про стягнення 46 477,23 грн, -

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО-ПЛАЗА» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 46 477,23 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором купівлі-продажу № ПЗ/ЦЗА-181542/НЮ від 12.10.2018 в частині здійснення оплати товару у встановлений договором строк, у зв`язку з чим позивачем нараховано пеню за прострочення грошового зобов`язання на суму 46 477,23 грн.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2019 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 574 ухвалу про відкриття провадження у справі від 11.04.2019 вручено відповідачу 16.04.2019.

26.04.2019, тобто з дотриманням строку, встановленого частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву.

Відповідач у відзиві на позов вказує, що позивачем було неправильно визначено кількість днів прострочення, оскільки не враховано положення пункту 4.2 договору. Згідно з доводами відповідача, неустойка не може бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, у зв`язку з чим просить суд залишити позов без задоволення.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Оскільки до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, у тому числі письмові пояснення позивача та відповідача, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступні фактичні обставини справи.

12.10.2018 між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу Київська залізнична автобаза Регіональної філії «Південно-західна залізниця» (найменування змінено на Акціонерне товариство «Українська залізниця») (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза» (продавець) укладено договір купівлі-продажу № ПЗ/ЦЗА-181542/НЮ (далі - Договір), за умовами розділу 1 якого продавець зобов`язався поставити і передати у власність покупцю товар - автомобіль (легковий) марки «Toyota Camry», 2018 року випуску, в кількості 2 одиниці згідно зі специфікацією № 1 (додаток № 1).

Згідно з розділом 3 Договору та Специфікацією № 1 до Договору вартість одиниці товару становить 736 293,00 грн з ПДВ, а всього за 2 одиниці - 1 472 586,00 грн з ПДВ.

У пункті 5.1 Договору сторони визначили, що товар повинен бути поставлений продавцем у строк не більше 20 календарних днів з дати укладення договору, але не пізніше ніж 30.11.2018.

На виконання умов Договору 23.10.2018 позивачем було поставлено відповідачу товар - два автомобілі марки «Toyota Camry», вартістю кожний - 736 293,00 грн з ПДВ, на підтвердження чого сторонами підписано видаткові накладні № 4072 від 23.10.2018 та № 4073 від 23.10.2018 та відповідні акти приймання-передачі товару від 23.10.2018.

Також суду надано копію довіреності № 223 від 19.10.2018 зі строком дії до 29.10.2018 на підтвердження повноважень представника покупця на отримання товару від постачальника.

Позивачем виставлено рахунки на оплату № 2558 від 23.10.2018 та № 2559 від 23.10.2018 на суму 736 293,00 грн кожний.

З виписки з банківського рахунку позивача за 15.01.2019 вбачається, що 15.01.2019 відповідачем було оплачено вартість придбаних автомобілів в сумі 736 293,00 грн за кожний.

Спір у справі виник у зв`язку з несвоєчасним, як вказує позивач, виконанням відповідачем зобов`язань з оплати поставленого товару, що стало підставою для нарахування пені.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтується позовна заява, та відповідні заперечення відповідача, господарський суд зазначає наступне.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає договір поставки № ПЗ/ЦЗА-181542/НЮ від 12.10.2018 як належну підставу, у розумінні норм статті 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи (підписаними сторонами видатковими накладними № 4072 від 23.10.2018 та № 4073 від 23.10.2018 та актами приймання-передачі товару від 23.10.2018) підтверджується факт постачання позивачем товару на суму 1 472 586,00 грн, внаслідок чого у відповідача виникло зобов`язання поставлений товар оплатити.

Згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 4.2 Договору сторони передбачили, що покупець здійснює оплату поставленого товару на підставі виставлених рахунків протягом 20 банківських днів з дня підписання акту приймання-передачі товару, але не раніше реєстрації податкової накладної.

Згідно з квитанціями про реєстрацію податкових накладних від 23.10.2018 останні зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних 05.11.2018.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та пункту 4.2 Договору, відповідач повинен був здійснити оплату товару протягом 20 банківських днів з дня підписання актів приймання-передачі товару від 23.10.2018.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 Цивільного кодексу України).

Відповідачем обґрунтовано зазначено, що строк виконання зобов`язання у даному випадку визначається саме банківськими днями, а не календарними.

При перевірці визначеного позивачем періоду прострочення судом встановлено, що позивачем не враховано графіку роботи банківської системи України, що оприлюднений Національним банком України, з урахуванням вихідних днів у жовтні-листопаді 2018 року. Оскільки відповідач повинен був здійснити оплату протягом 20 банківських днів, починаючи з наступного дня після підписання актів від 23.10.2018, тобто з 24.10.2018, то останнім днем належного виконання зобов`язання є 20.11.2018, а першим днем прострочення - 21.11.2018.

Матеріали справи свідчать, що оплату товару було здійснено відповідачем з простроченням, а саме 15.01.2019.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Отже, судом встановлено, що відповідачем у встановлений строк свого обов`язку з оплати поставленого товару не виконано, чим допущено прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі порушення строків оплати покупець сплачує продавцю пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

За перерахунком суду, сума пені, нарахована за прострочення відповідачем оплати товару вартістю 1 472 586,00 грн, нарахована за період з 21.11.2018 по 15.01.2019 (56 днів) становить 40 667,58 грн.

Отже, позовні вимоги про стягнення пені в сумі 46 477,23 грн підлягають частковому задоволенню на суму 40 667,58 грн.

Розподіл судових витрат.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 680,88 грн. Інша частина сплаченого судового збору в сумі 240,12 грн залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-ПЛАЗА» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 46 477,23 грн - задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-ПЛАЗА» (73000, Херсонська обл., м. Херсон, Новомиколаївське шосе, буд. 7-А; ідентифікаційний код 32618769) пеню в сумі 40 667 (сорок тисяч шістсот шістдесят сім) грн 58 коп. та судовий збір в розмірі 1 680 (одна тисяча шістсот вісімдесят) грн 88 коп.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

4. Залишити за позивачем судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви, в сумі 240,12 грн.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 26.06.2019.

Суддя В. В. Князьков