УХВАЛА

м. Київ

20.05.2019Справа № 910/17151/18
За позовом Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи (01103, м. Київ, вул. Михайла Бойчука, 4-Б)

до Державного підприємства "Наш дім " (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 34)

про стягнення 73 660,12 грн.

в межах справи №50/371-б

За заявою публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до Державного підприємства "Наш дім" (ідентифікаційний код 30723920)

про визнання банкрутом

Суддя Яковенко А.В.

секретар судового засідання Голуб О.М.

Представники учасників справи:

від заявника Курганов Д.О.

від відповідача не з`явився

від Міністерства економічного розвитку та торгівлі України Пантус В.В., ОСОБА_1 .

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суд уміста Києва знаходиться справа №50/371-б за заявою публічного акціонерного товариства "Київенерго" про банкрутство Державного підприємства "Наш дім".

Дочірнє підприємство "КиївГазЕнерджи звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Наш дім" про стягнення 73 660, 12 грн.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором № Т-93/12-34 про умови поставки газу балансоутримувачем від 23.07.2015 у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у встановленому вище розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 (суддя Літвінова М.Є.) відкрито провадження у справі № 910/17151/18, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом ) сторін, судове засідання призначено на 28.01.2019 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 (суддя Літвінова М.Є.) справу № 910/17151/18 за позовом Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи до Державного підприємства "Наш дім" про стягнення 31 597, 94 грн. направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва для розгляду в межах провадження у справі № 50/371- б про банкрутство Державного підприємства "Наш дім"

Відповідно до автоматизованого розподілу справ справу №910/17151/18 передано на розгляд судді Яковенко А.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2019 прийнято справу №910/17151/18 за позовом Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" до Державного підприємства "Наш дім" про стягнення 73 660,12 грн. для розгляду в межах провадження у справі № 50/371- б про банкрутство Державного підприємства "Наш дім"; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; судове засідання призначено на 22.04.2019.

17.04.2019 до Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 розгляд справи відкладено до 20.05.2019.

13.05.2019 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання Міністерства економічного розвитку та торгівлі України про залучення до участі у справі №910/17151/18 на стороні відповідача третьої особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Розглянувши в судовому засіданні 20.05.2019 вказане клопотання, заслухавши учасників провадження, суд відмовляє в задоволенні такого клопотання з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

В судове засідання 22.04.2019 представник заявника з`явився, не заперечив проти задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

З огляду на те, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2019 ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, клопотання про залучення третіх осіб без самостійних вимог в силу ст. 50 Господарського суду повинні були бути подані до 22.04.2019, то у суду відсутні підстави для задоволення клопотання Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, поданого до Господарського суду міста Києва 13.05.2019.

Представник позивача в судове засідання 24.01.2019 з`явився, надав пояснення по суті спору та просив суд задовольнити заяву ліквідатора.

В судовому засіданні 20.05.2019 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник відповідача в судове засідання 20.05.2019 не з`явився, своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався.

У судовому засіданні здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників провадження, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.01.12 введено процедуру санації у справі № 50/371-б.

Відповідно до ч. 7 ст. 12 ГПК України, господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів); якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень Контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Аналогічна норма закріплена у ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", де зазначено зокрема, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред`явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Так, договір № Т-93/12-34 про умови поставки газу балансоутримувачу укладено позивачем та відповідачем 23.07.2015, а рішення про проведення санації боржника та призначення керуючого санацією датовано - 26.01.2012.

Отже, позивач, як поточний кредитор, має право на звернення до суду з вимогами про стягнення боргу з відповідача в порядку позовного провадження.

Проте, ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 (суддя Літвінова М.Є.) справу № 910/17151/18 за позовом Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи до Державного підприємства "Наш дім" про стягнення 31 597, 94 грн. направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва для розгляду в межах провадження у справі № 50/371- б про банкрутство Державного підприємства "Наш дім".

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (п. 2 рішення Конституційного Суду України 25 грудня 1997 року по справі № 9 зп).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь -яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Право на доступ до суду, закріплене у статті 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту" ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 р. передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Виходячи з конкретних обставин даної справи (звернення позивача до суду з позовною заявою - прийняття позовної заяви до розгляду - передачу справи для розгляду в межах справи про банкрутство - прийняття справи до розгляду в межах справи про банкрутство), з метою недопущення порушення права ДП «КиївГазЕнерджи» на доступ до правосуддя, закріпленого у статті 6 § 1 Конвенції, суд вважає за необхідне розглянути вказаний спір по суті.

23.07.2015 між Дочірнім підприємством "КиївГазЕнерджи" (далі - постачальник) та Державним підприємством "Наш дім" (далі - балансоутримувач) укладено договір № Т-93/12-34 про умови поставки газу балансоутримувачу (надалі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується постачати в інтересах балансоутримувача природний газ (далі - газ) для побутового споживання, в якості комунальної послуги населенню - наймачам (орендарям, власникам) квартир, іншим особам, які зареєстровані в житловому приміщенні (квартира, комунальна квартира, гуртожиток), надалі - мешканцям. Балансоутривувач зобов`язується своєчасно здійснити оплату постачальнику вартості спожитого мешканцями газу в термін і на умовах, передбачених цим договором.

Облік обсягів газу, поставленого постачальником балансоутримувачу в межах цього договору та переданого мешканцям в якості комунальної послуги, залежить від наявної форми обліку обсягів споживання газу мешканцями здійснюється балансоутримувачем та газорозподільним підприємством шляхом звірки кількості мешканців будинків та шляхом щомісячного зняття показників лічильників газу (п. 3.1. договору).

Сторони також домовились, що зняття та фіксування показників здійснюється представниками балансоутримувача та газорозподільного підприємства до кожного 25-го числа звітного місяця, про що складається відповідний акт у двох примірниках, по одному для кожної з сторін, які підписують уповноважені представники сторін та скріплюються їх печатками.

До 27-го числа звітного місяця постачальником складається та надсилається балансоутримувачу акт передачі-приймання природного газу (з урахуванням всіх пільг та субсидій мешканців та показників газових лічильників п. 3.2. договору), який підписується протягом 2-х робочих днів і є основою для проведення розрахунків з постачальником.

Балансоутримувач зобов`язується здійснити оплату постачальнику вартості поставленого балансоутримувачу для побутових потреб та спожитого мешканцями газу в строки, встановлені у п. 5.2.1.-5.4. договору.

З метою врегулювання спору та сплати боргу за вищевказаним договором, 02.05.2018 між Дочірнім підприємством «КиївГазЕнерджи» (постачальник, кредитор) та Державним підприємством «Наш дім» (боржник) укладено Договір №17 про погашення заборгованості, за змістом якого боржник зобов`язується погасити заборгованість перед кредитором в розмірі 79 749,05 грн., що утворилась станом на 26.04.2018 по діючому Договору на постачання природного газу №Т-93/12-34 від 01.07.2015, до 31.12.2018 (дата включно) в порядку, передбаченому графіком платежів:

травень 2018 року - 9 968,64 грн.;

червень 2018 року - 9 968,63 грн.;

липень 2018 року - 9 968,63 грн.;

серпень 2018 року - 9 968,63 грн.;

вересень 2018 року - 9 968,63 грн.;

жовтень 2018 року - 9 968,63 грн.;

листопад 2018 року - 9 968,63 грн.;

грудень 2018 року - 9 968,63 грн.

Відповідно до п. 1.2 Договору №17 про погашення заборгованості у випадку непогашення або неповного погашення Боржником своєї заборгованості від Боржника, або здійснити в установленому порядку примусове стягнення боргу Боржника, в тому числі і в порядку, про який домовились у Договорі.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов`язання по оплаті поставленого за Договором поставки газу, у зв`язку з чим у Державного підприємства «Наш дім» виникла заборгованість, яка була реструкторизовано Договором №17 про погашення заборгованості, зобов`язання за яким відповідачем також не було виконано.

Суд вважає, що позовні вимоги Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення договорів між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другі й стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем поставлено на користь відповідача газ, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Актів приймання-передачі газу за липень 2015 по липень 2018.

Відповідачем, у свою чергу, доказів оплати поставленого товару на суму 79 749,05 грн. не надано, натомість за Договором про погашення заборгованості відповідачем частково сплачено заборгованість, про що вказує в позовній заяві та зазначає про наявність заборгованості у розмірі 73 660,12 грн., доводи та розрахунки позивача не спростовано.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати відповідачем грошових коштів Дочірньому підприємству "КиївГазЕнерджи" в розмірі 170 260, 91 грн.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача 73 660,12 грн. боргу доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ст. ст. ст. ст. 129, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Наш дім" (03150,м. Київ, вул. Предславинська, 34; ) на користь Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" (01103, м. Київ, вул. Михайла Бойчука, 4 Б; ) основний борг в розмірі 73 660 (сімдесят три тисячі шістсот шістдесят) грн. 12 коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. Видати наказ.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та підлягає оскарженню.

Повний текст ухвали складено 27.06.2019.

Суддя А.В. Яковенко