ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.06.2019

Справа № 910/933/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Блажівської О.Є, при секретарі судового засідання Кукота О.Ю., розглянувши у загальному позовному провадженні справу №910/933/19

за позовом Державної служби геології та надр України (03057, м.Київ, вул.Антона Цедіка, 16, )

до Антимонопольного комітету України (03035, м.Київ, вул.Митрополита Василя Липківського, 45, )

про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України №615-р від 08.11.201 недійсним, -

за участю учасників справи:

від позивача: Довженко В.А., довіреність №22 від 08.04.19;

від відповідача: Кондрашова А.О., довіреність №300-122/02-97 від 06.09.18.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна служба геології та надр України 28 січня 2018 року звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Антимонопольного комітету України про визнання рішення Антимонопольного комітету України №615-р від 08.11.2018 недійсним.

В обґрунтування позовних вимог Державною службою геології та надр України зазначено, що Антимонопольним комітетом України при прийнятті Рішення не в повному обсязі з’ясовано обставин, які мають значення для справи, у зв’язку з чим вказане рішення підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

14.02.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли докази усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/933/19, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.03.19.

13.03.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Антимонопольного комітету України надійшов відзив на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 20.03.2019 оголошено перерву до 10.04.2019.

05.04.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Державної служби геології та надр України надійшла відповідь на відзив.

У підготовче засідання 10.04.2019 з’явилися представники позивача та відповідача.

Також у підготовчому засіданні 10.04.2019 присутніми представниками учасників справи було заявлене клопотання про продовження строку підготовчого провадження.

02.05.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Державної служби геології та надр України надійшли докази отримання рішення АМК.

У підготовче засідання 15.05.2019 з’явився представник відповідача, представник позивача не з’явився, про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

У підготовчому судовому засіданні 15.05.2019 присутнім представником відповідача надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, розпочато розгляд справи по суті у загальному позовному провадженні та призначено судове засідання на 05.06.2019.

04.06.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Антимонопольного комітету України надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 05.06.2019 оголошено перерву до 07.06.2019.

У судове засідання, призначене на 07.06.2019 з’явилися представники сторін.

Представник позивача надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав повністю.

Представники відповідача надали пояснення по суті спору, заперечили проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

Відповідно до ст.233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

Суд також враховує положення частини 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" 04.11.1950 року про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. При цьому, особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливому порядку призначення та звільнення Голови Антимонопольного комітету України, його заступників, державних уповноважених Антимонопольного комітету України, голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, наданні соціальних гарантій, охороні особистих і майнових прав працівників Антимонопольного комітету України на рівні з працівниками правоохоронних органів, в умовах оплати праці.

Стаття 3 зазначеного Закону до основних завдань Антимонопольного комітету України відносить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначено, що у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, в тому числі, розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; перевіряти суб'єкти господарювання, об'єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції;при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб'єктів господарювання, об'єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом тощо.

Частиною 1 статті 48 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; накладення штрафу тощо.

Рішенням Антимонопольного комітету України (далі - відповідач) №615-р від 08.11.2018 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції" (далі - Рішення АМК) прийнятим за результатами розгляду справи №130-26.13/113-17 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції було визнано, що невжиття Державною службою геології та надр України (далі - позивач) заходів стосовно відображення в Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами шляхів реалізації статті 21 Кодексу України про надра, наслідком чого є затягування термінів видачі спеціальних дозволів на користування надрами, є порушенням, передбаченим частиною першою статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді анти конкурентних дій органу влади, що може призвести до недопущення, усунення, обмеження, чи спотворення конкуренції.

Підпунктом 2 резолютивної частини Рішення АМК зобов’язано позивача припинити порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що Рішення Антимонопольного комітету України №615-р від 08.11.2018 не відповідає чинному законодавству та прийняте з неповним з’ясуванням обставин, які мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що призвело, на думку Державної служби геології та надр України, до прийняття неправильного рішення та підлягає визнанню недійсним.

Відповідач проти позову заперечує та зазначає, що оскаржуване рішення являється законним і обґрунтованим.

Статтею 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є:

- неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи;

- недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими;

- невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи;

- порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Так, позивач зазначає, що відповідачем при прийнятті рішення не повному обсязі з’ясовано обставини, які мають значення для справи, а саме щодо наявності погодження Луганської обласної ради для отримання Дозволу №4037.

При цьому, Рішенням Комітету встановлено, що протягом 2014 — 2016 років ТОВ «Кларіант Україна» (далі – Товарство) було надано Держгеонадрам заяви на отримання спеціального дозволу на користування надрами, на які надійшли відмови у видачі такого дозволу.

Як свідчать відповіді Держгеонадр, причинами неотримання дозволу, була неможливість виконання вимог, встановлених пунктом 9 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 № 615 (далі - Порядок), щодо отримання погодження обласної ради. А у зв’язку з бездіяльністю органів влади, пов'язаною з невжиттям вичерпних заходів вирішення питання стосовно отримання погодження Луганської обласної військово-цивільної адміністрації, що діє на території Луганської області.

Спеціальний дозвіл на користування надрами № 4037 ТОВ «Кларіант Україна» було надано Держгеонадрами України 13.01.2011 на вид користування - геологічне вивчення, у тому числі дослідно-промислова розробка технічних підземних вод, затвердження запасів ДКЗ, строк дії спеціального дозволу - 3 роки. Отже, строк дії спеціального дозволу на користування надрами № 4037 закінчився 14.01.2014.

З метою отримання спеціального дозволу на видобування корисних копалин (технічних підземних вод) ТОВ «Кларіант Україна» протягом 2014 — 2016 років неодноразово (04.02.2014, 04.04.2014, 29.04.2014, 23.10.2014, 16.07.2015 та 19.02.2016) зверталось до Держгеонадр України з відповідними заявами. Крім того, Товариство неодноразово (04.04.2014, 16.05.2014, 04.06.2014, 01.10.2014) зверталось до Луганської обласної ради (з 30.04.2014 припинила свою діяльність), Луганської обласної державної адміністрації з питань погодження отримання дозволу на видобування корисних копалин.

На заяви ТОВ «Кларіант Україна» від 04.02.2014, 04.04.2014 та 29.04.2014 до Держгеонадр України про отримання спецдозволу, Товариству було відмовлено у його видачі через невідповідність наданого комплекту документів додатку 1 до Порядку, зокрема у зв’язку з відсутністю погоджень Луганської обласної ради.

На звернення ТОВ «Кларіант Україна» від 01.10.2014 № 417 до Луганської обласної державної адміністрації (далі - Луганська облдержадміністрація) з питання погодження документів для отримання спецдозволу Товариство отримало розпорядження Луганської обласної державної адміністрації від 21.10.2014 № ЗОС, яким ТОВ «Кларіант Україна» відповідно до статей 13, 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статті 21 Кодексу погоджено надання спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування технічних підземних вод Новосиротинського родовища (свердловина №1п, 2п), що знаходяться у місті Сєвєродонецьку.

Однак, на заяву ТОВ «Кларіант Україна» від 23.10.2014 №449 про отримання спеціального дозволу на видобування корисних копалин Держгеонадра України листом від 20.04.2015 №4167/13/12-15 відмовила в наданні спеціального дозволу на користування надрами виключно через відсутність погодження саме Луганської обласної ради.

Відтак, суд погоджується із висновками Антимонопольного комітету України, що доводи про наявність погодження Луганської обласної ради - рішенням від 29.05.2010 №36/72 для отримання дозволу, не спростовує висновків Комітету про отримання відмови у розгляді заяв Товариства через відсутність погодження Луганської обласної ради протягом 2014 — 2016 років. При цьому, Позивачем не обґрунтовано яким чином, наявність вказаного погодження від 29.05.2010          №36/72 підтверджує необґрунтованість висновків Комітету встановлених у Рішенні.

Щодо наявності у Луганської обласної державної адміністрації повноважень щодо погодження для надання надр у користування, суд зазначає наступне.

Так, позивач зазначає, що не наведені докази делегування Луганською обласною радою повноважень Луганській обласній адміністрації щодо питань погодження надання надр у користування та не надано, належну оцінку розпорядженню Луганської обласної адміністрації від 21.10.2014 № ЗОС з огляду на позицію Луганської обласної військово- цивільної адміністрації.

Відповідно до статті 91 Кодексу України про надра до компетенції обласних, Київської та Севастопольської міських рад у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законодавчими актами, належить, зокрема, надання надр у користування для розробки родовищ корисних копалин місцевого значення; погодження надання надр у користування з метою геологічного вивчення і розробки родовищ корисних копалин загальнодержавного значення, а також для цілей, не пов'язаних з видобуванням корисних копалин

Статтею 10 Кодексу України про надра встановлено, що до відання сільських, селищних, міських та районних рад на їх території у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законодавчими актами, належить, зокрема, погодження надання надр у користування з метою геологічного вивчення, розробки родовищ корисних копалин місцевого значення.

Частиною другою статті 16 Кодексу України про надра передбачено, що спеціальні дозволи на користування надрами надаються переможцям аукціонів, крім випадків, визначених Кабінетом Міністрів України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, або Радою міністрів Автономної Республіки Крим щодо розробки родовищ корисних копалин місцевого значення на території Автономної Республіки Крим.

Згідно зі статтею 19 Кодексу України про надра, надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр.

Стаття 21 Кодексу України про надра передбачає, що надра у користування для видобування підземних вод (крім мінеральних) надаються без надання гірничого відводу на підставі спеціальних дозволів, що видаються після попереднього погодження з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідеміологічного благополуччя населення.

Відповідно до частини другої статті 16 Кодексу України про надра постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 № 615 затверджено Порядок надання спеціальних дозволів на користування надрами (далі - Порядок), дія якого поширюється на всі види користування надрами.

Абзацами другим та третім пункту 9 Порядку передбачено, що надання надр у користування погоджується з:

(а)          Радою міністрів Автономної Республіки Крим, відповідними обласними, Київською і Севастопольською міськими радами - на користування ділянками надр з метою геологічного вивчення, розробки родовищ корисних копалин загальнодержавного значення, а також для цілей, не пов'язаних з видобуванням корисних копалин;

(б)          відповідними районними, міськими, селищними, сільськими радами - на користування ділянками надр, що містять корисні копалини місцевого значення.

При цьому Державною службою геології та надр України не взято до уваги те, що Луганська обласна рада припинила свою діяльність у зв'язку з початком проведення антитерористичної операції.

Відповідно до абзацу третього статті 1 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» військово-цивільні адміністрації району, області - це тимчасові державні органи, що здійснюють на відповідній території повноваження районних, обласних рад, державних адміністрацій та інші повноваження, визначені цим Законом.

Згідно із частиною 2 статті 1 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» військово-цивільні адміністрації є юридичними особами публічного права і наділяються цим га іншими законами повноваженнями, у межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Військово-цивільні адміністрації населених пунктів набувають прав та обов’язків з дня внесення запису про їх державну реєстрацію як юридичних осіб до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Пунктом 7 частини третьої статті 4 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» встановлено, що обласні військово-цивільні адміністрації поряд із здійсненням повноважень місцевих державних адміністрацій на відповідній території здійснюють повноваження з вирішення згідно із законом питань про надання дозволу на спеціальне використання природних ресурсів відповідного районного, обласного значення, а також про скасування такого дозволу.

Отже, у 2015 році Луганська облдержадміністрація набула статусу військово-цивільної адміністрації і відповідно до Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» наділена повноваженнями обласної ради, державної адміністрації та іншими, зокрема, щодо вирішення згідно із законодавством питання про надання дозволу на спеціальне використання природних ресурсів.

При цьому, законодавство не передбачає здійснення дій щодо делегування таких повноважень, оскільки Луганська обласна рада припинила діяльність, а повноваження Луганській обласній адміністрації були надані вказаними нормативно-правовими актами.

Отже, суд погоджується із висновками відповідача, що Луганська обласна адміністрація наділена повноваженнями стосовно надання погодження на користування надрами.

Слід зазначити, що на звернення ТОВ «Кларіант Україна» від 01.10.2014 №417 до Луганської обласної державної адміністрації з питання погодження документів для отримання спецдозволу Товариство отримало розпорядження Луганської обласної державної адміністрації від 21.10.2014 №30С, яким ТОВ «Кларіант Україна» відповідно до статей 13, 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статті 21 Кодексу України про надра погоджено надання спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування технічних підземних вод Новосиротинського родовища (свердловина № 1п, 2п), що знаходяться у місті Сєвєродонецьку.

Разом з цим, на заяву ТОВ «Кларіант Україна» від 23.10.2014 № 449 про отримання спеціального дозволу на видобування корисних копалин Державна служба геології та надр України листом від 20.04.2015 № 4167/13/12-15 відмовила в наданні спеціального дозволу на користування надрами виключно через відсутність погодження саме Луганської обласної ради.

Погодження Луганської облдержадміністрації у вигляді розпорядження голови від 21.10.2014 №30С, що було видане на підставі статті 21 Кодексу України про надра, не було прийнято Державною службою геології та надр України в порушення вищевказаних положень законодавства, якими врегульовано порядок отримання дозволу на користування надрами.

Відтак, Комітет обґрунтовано дійшов висновку про наявність повноважень у Луганської облдержадміністрації щодо погодження на користування надрами. При цьому, Комітетом надано належну оцінку розпорядженню Луганської обласної адміністрації від 21.10.2014 №30С.

Щодо наявності порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Державна служба геології та надр України зазначає, що листи позивача про повернення звернень ТОВ «Кларіант України» на надання спеціального дозволу на користування надрами не можуть бути визнані, як акти (рішення, накази, розпорядження, постанов тощо), наданні письмові чи усні вказівки, укладенні угоди, які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

Комітет, розглянувши матеріали справи № 130-26.13/113-17 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, прийняв Рішення, яким визнав, що невжиття Державною службою геології та надр України заходів стосовно відображення в Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами шляхів реалізації статті 21 Кодексу України про надра, наслідком чого є затягування термінів видачі спеціальних дозволів на користування надрами, є порушенням, передбаченим частиною першою статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних дій органу влади, що може призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

Відповідно частини першою до статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції» антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

Відтак, стаття 15 вказаного закону не містить вичерпного переліку фактів, які можуть бути визнанні як антиконкурентні дії органів влади, органів місцевого самоврядування, тощо, тому Комітет правомірно визнав дії Позивача порушенням передбаченим частиною 1 статті 1 та частиною 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Як встановлено ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 79 Кодексу передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В силу положень ч. 1 ст. 3 Закону України "Про захист економічної конкуренції" законодавство про захист економічної конкуренції ґрунтується на нормах, установлених Конституцією України, і складається із цього Закону, законів України "Про Антимонопольний комітет України"; Про захист від недобросовісної конкуренції", інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. При цьому, особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливому порядку призначення та звільнення Голови Антимонопольного комітету України, його заступників, державних уповноважених Антимонопольного комітету України, голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, наданні соціальних гарантій, охороні особистих і майнових прав працівників Антимонопольного комітету України на рівні з працівниками правоохоронних органів, в умовах оплати праці.

Статтею 3 зазначеного Закону визначено, до основних завдань Антимонопольного комітету України відносить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, зокрема, перевіряти суб'єкти господарювання, об'єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Згідно зі ст.5 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України "Про захист економічної конкуренції"; "Про захист від недобросовісної конкуренції", цього Закону, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Одночасно, надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов’язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення означеної статті повністю узгоджуються з приписами ст.17 ЗУ “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”.

Згідно ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини “Серявін та інші проти України” (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Враховуючи наведене, з’ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про те, що доводи позивача про те, що рішення Рішення Антимонопольного комітету України №615-р від 08.11.2018 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції" ґрунтується на помилкових висновках, прийняте з неповним та необ’єктивним з’ясуванням обставин справи, що призвело до невідповідних висновків та винесення неправомірного рішення, являються непідтвердженими, необґрунтованими і такими, що не відповідають обставинам справи. Фактично позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження власних доводів; а всі заперечення проти висновків Комітету зводяться до переоцінки встановлених відповідачем обставин, подій та фактів.

В порядку, передбаченому ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає позовні вимоги недоведеними, необґрунтованими, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і спростовані належним чином та у встановленому законом відповідачем, а відтак, заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати, пов’язані із розглядом справи, покласти на Державну службу геології та надр України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ “Перехідні положення” Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено: 24.06.2019

(у зв'язку із перебуванням судді Блажівської О.Є. на лікарняному у період з 18.06.2019 по 20.06.2019 та у відпустці 21.06.2019)

Суддя О.Є. Блажівська