ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року Справа № 918/118/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Савченко Г.І., суддя Демидюк О.О. , суддя Павлюк І.Ю.

секретар судового засідання Соколовська О.В.

за участю представників сторін:

позивача - Родоман Т.О.

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Рівненської області від 22 квітня 2019 року (ухвалене у м.Рівне об 14:37 год., повний текст складено 22 квітня 2019 року)

у справі №918/118/19 (суддя Андрійчук О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Дубнокомуненергія" Дубенської міської ради

про стягнення основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних за неналежне виконання грошового зобов`язання

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - позивач) звернулося до господарського суду Рівненської області із позовом до Комунального підприємства "Дубнокомуненергія" (надалі - відповідач) про стягнення в сумі 1 989 384,69 грн, з яких: 1 534 962,55 грн - основний борг, 176 913,76 грн - пеня, 58 308,31 грн - 3% річних та 219 200,07 грн - інфляційні втрати.

Рішенням господарського суду Рівненської області (суддя Андрійчук О.В) від 22 квітня 2019 року у справі №918/118/19 частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) до Комунального підприємства "Дубнокомуненергія" Дубенської міської ради (35600, Рівненська область, м. Дубно, вул. Костянтина Острозького, 23, ідентифікаційний код 13971076) про стягнення в сумі 1 840 788,02 грн, з яких: 1 246 199,91 грн основного боргу, 176 913,76 грн пені, 90 816,64 грн 3% річних та 326 857,71 грн інфляційних втрат. Присуджено до стягнення з Комунального підприємства "Дубнокомуненергія" Дубенської міської ради (35600, Рівненська область, м. Дубно, вул. Костянтина Острозького, 23, ідентифікаційний код 13971076) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) 1 246 199,91 грн основного боргу, 176 913,76 грн пені, 90 816,64 грн 3% річних та 312 767,67 грн інфляційних втрат. У задоволенні позовних вимог про стягнення 14 090,04 грн інфляційних втрат відмовлено. Присуджено до стягнення з Комунального підприємства "Дубнокомуненергія" Дубенської міської ради (35600, Рівненська область, м. Дубно, вул. Костянтина Острозького, 23, ідентифікаційний код 13971076) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) 27 399,21 грн судового збору.

Вказане рішення мотивоване тим, що позивач своєчасно розрахунків за поставлений природний газ не провів, у зв`язку з чим за ним утворилася заборгованість у розмірі 1 246 199,91 грн, а отже вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з перерахунком, проведеним судом, установлено, що розмір пені становить 214 616,96 грн (при заявленому - 176 913,76 грн), 3% річних складає 90 816,64 грн (при заявленому - 90 816,64 грн), а інфляційних втрат - 312 767,67 грн (при заявленому - 326 857,71 грн), відтак пеня, 3% підлягають задоволенню у заявленому розмірі, а інфляційні - частково.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, позивач - АТ "НАК "Нафтогаз України" звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 22 квітня 2019 року у справі №918/118/19 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних нарахувань в розмірі 14090,04 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким вказані вимоги задовольнити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт не погоджується з рішенням господарського суду щодо часткового задоволення позовних вимог, і вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, зокрема, статей 549-552, 599, 625 Цивільного кодексу України, та процесуального, статей 236 та 238 ГПК України, без дослідження істотних обставин справи. Зокрема, апелянт зазначає, що нарахування інфляційних втрат здійснюється окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання, відповідно, нарахування інфляційних втрат за наступний період обгрунтовано здійснено позивачем з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, а тому позиція про те, що інфляційні втрати слід нараховувати виключно на суму боргу не відповідає нормам чинного законодавства. Судом першої інстанції не враховано вказаного, що призвело до винесення рішення, яке не узгоджується із нормами законодавства.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29 травня 2019 року у справі №918/118/19 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Рівненської області від 22 квітня 2019 року у справі №918/118/19 та призначено розгляд апеляційної скарги на 25 червня 2019 року.

Безпосередньо в судовому засіданні представник позивача повністю підтримала вимоги і доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, відповідності до вимог статті 269 ГПК України.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 27 жовтня 2016 року між позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач) укладено договір поставки природного газу №3862/1617-БО-28, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити споживачу у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору (договір).

За пунктом 12 договору цей договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації газу з 01 жовтня 2016 року до 31 березня 2017 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Природний газ, що поставляється за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями (пункт 1.2. договору).

Згідно з пунктом 2.1. договору постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2016 року по 31 березня 2017 року (включно) природний газ обсягом до 1223,0 тис. куб. метрів, у тому числі за місяцями: жовтень - 68,0; листопад - 185,0; грудень - 250,0 (IV кв. 2016 року - 503,0); січень - 275,0; лютий - 235,0; березень - 210,0 (Ш кв. 2017 року - 720,0).

Відповідно до пунктів 3.4 - 3.7. договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу. Споживач зобов`язується подати не пізніше 7-го числі місяця, наступного за місцем постачання природного газу, постачальнику, зокрема підписані та скріплені печатками споживача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу в розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість. Постачальник не пізніше 10-го числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, повертає споживачу один примірник оригіналу акту, підписаного уповноваженим представником та скріплений печаткою. У разі не підписання постачальником акту приймання-передачі, постачальник письмово повідомляє споживача про причини такого не підписання акту. У випадку ненадання або несвоєчасного надання споживачем постачальнику акту приймання-передачі природного газу такі дії (бездіяльність) вважаються односторонньою відмовою споживача від поставки природного газу за цим договором у відповідному розрахунковому періоді.

З дослідженого місцевим господарським судом та перевіреного судом апеляційної інстанції вбачається, що на виконання умов договору в період з жовтня 2016 року по березень 2017 року позивачем передано, а відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 6 155 057,92 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31 жовтня 2016 року на суму 469 768,26 грн, від 30 листопада 2016 року на суму 1 154 977,67 грн, від 31 грудня 2016 року на суму 1 906 406,49 грн, від 31 січня 2017 року на суму 996 538,49 грн, від 28 лютого 2017 року на суму 1 042 611,77 грн, від 31 березня 2017 року на суму 584 755,24 грн.

Ціна газу за 1000 куб.м. газу за цим договором з 01 жовтня 2016 року становить 5916,00 грн, крім того податок на додану вартість (20%) - 1183,20 грн, всього до сплати - 7099,20 грн, з 01 листопада 2016 року становить 6 819,00 грн, крім того податок на додану вартість (20%) - 1 363,80 грн, всього до сплати - 8 182,80 грн (додаткова угода №1 від 31 жовтня 2016 року), з 01 грудня 2016 року становить 7148,00 грн, крім того податок на додану вартість (20%) - 1429,60 грн, всього до сплати - 8577,60 грн (додаткова угода №2 від 22 листопада 2016 року), з 23 грудня 2016 року становить 4942,00 грн, крім того податок на додану вартість (20%), всього до сплати - 5930,40 грн (додаткова угода № 3 від 30 грудня 2016 року).

Згідно з пунктом 6.1. договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки.

Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років (пункт 10.3. договору).

Відповідач свої зобов`язання з оплати природного газу, поставленого протягом вказаного періоду, виконав несвоєчасно та не у повному обсязі, сплативши 4 908 858,01 грн, що підтверджується банківськими виписками, зведеними бухгалтерськими документами (операціями за договором та сальдо по відповідачу), платіжним дорученням №3 від 29 листопада 2018 року.

Таким чином, місцевим судом правомірно встановлено, що сума основного боргу складає 1 246 199,91 грн.

Згідно з пунктами 8.1., 8.2. договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором. У разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня від, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Враховуючи викладене, за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 176 913,76 грн, 3% річних у розмірі 90 816,64 грн, 326 857,71 грн інфляційних втрат.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, якісні характеристики якого визначено стандартами, в обсязі та порядку, передбачених договором, а споживач зобов`язується сплачувати вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачені договором.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 6 статті 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Статтею 655 Цивільного кодексу України врегульовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За пунктом 2 частини 2 статті 19 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" відповідач зобов`язаний забезпечувати своєчасну оплату в повному обсязі послуг з постачання природного газу згідно з умовами договорів.

В силу вимог частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, частини 6 статті 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У силу вимог частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивач своєчасно розрахунків за поставлений природний газ не провів, у зв`язку з чим за ним утворилася заборгованість у розмірі 1 246 199,91 грн, а отже вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (частина 2 статті 232 Господарського кодексу України).

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

За статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наведених норм матеріального права, які регулюють наслідки порушення зобов`язання, вбачається право кредитора здійснити нарахування 3% річних, пені та інфляційних за неналежне виконання боржником грошового зобов`язання.

Колегією суддів перевірено здійснені місцевим судом розрахунки 3% річних та пені та встановлено, що вони є арифметично вірними, відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства. Відтак, місцевим господарським судом правомірно задоволено позов в частині стягнення 3% річних у сумі 90 816,64 грн. та 176 913,76 грн. пені (згідно розрахунку здійсненого судами 214 616,96 грн.).

В свою чергу, інфляційні нарахування на суму боргу також не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, місцевий господарський суд правомірно встановив, що має місце неправильне нарахування інфляційних. Колегіє суддів здійснено власний розрахунок та встановлено, що обгрунтованими до стягнення є 312 767,67 грн. інфляційних втрат. В стягненні 14 090,04 грн. інфляційних місцевим судом правомірно відмовлено.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апелянта про те, що нарахування інфляційних втрат за наступний період здійснюється з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, з огляду на наступне.

Відповідно до приписів статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок про застосування норм права, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Верховний Суд України у постанові від 09 листопада 2016 року у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) зазначив, що за змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання (висновок про застосування норм права, який викладений в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №904/7401/16).

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України №62-97р від 03 квітня 1997 року, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду.

Відповідно до пункту 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуванням, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж.

Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць, у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі №914/712/16 та від 21 травня 2019 року у справі №916/2889/13.

З огляду на це, колегія суддів визнає правильними мотиви, якими керувався суд першої інстанції для розрахунку інфляційних втрат, тому здійснений місцевим господарським судом розрахунок інфляційних є арифметично вірним та таким, що відповідає нормам чинного законодавства.

Крім того, інфляційні нарахування стягують на окрему вимогу кредитора. Тобто, обов`язок контрагента сплатити інфляційні з`являється не автоматично, а тільки якщо кредитор цього окремо затребує. Вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції це право кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитись.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 17 липня 2018 року у справі №904/10242/17 суд вважає безпідставним, оскільки у справі №918/118/19 суми боргу, пені, інфляційних та 3% річних жодним судовим рішенням не встановлені, що свідчить про неможливість зарахування інфляційних до суми основного боргу та здійснення розрахунку з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця.

Відтак, доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Місцевим господарським судом повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Рівненської області від 22 квітня 2019 року у справі №918/118/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 22 квітня 2019 року у справі №918/118/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/118/19 повернути господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "26" червня 2019 р.

Головуючий суддя Савченко Г.І.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Павлюк І.Ю.