ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2019 р. Справа №914/2202/18

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючий суддя: Бойко С.М.,

суддів: Хабіб М.І.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Гураль К.О.

явка учасників справи:

від позивача - Горбунова О.Л.

від відповідача - Білецька М.О.

розглянув апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Львівобленерго" за № 119-593/2 від 12.03.2019

на рішення Господарського суду Львівської області від 21.02.2019, суддя: Березяк Н.Є., м. Львів, повний текст рішення складено - 22.02.2019

за позовом приватного акціонерного товариства "Львівобленерго", м. Львів

до відповідача комунального підприємства "Дрогобичводоканал" Дрогобицької міської ради Львівської області, Львівська область, м. Дрогобич

про стягнення суми,

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2018 року приватне акціонерне товариство "Львівобленерго" (далі - ПАТ «Львівобленерго») звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до комунального підприємства "Дрогобичводоканал" Дрогобицької міської ради Львівської області (далі - КП "Дрогобичводоканал") про стягнення 429 952,94 грн. (306 531,41 грн. пені, 34 662,39 грн. трьох відсотків річних та 88 759,14 інфляційних втрат).

Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про постачання електричної енергії № 90132 від 28.02.2007 за період лютий - жовтень 2018 року в частині несвоєчасної оплати вартості поставленої електричної енергії. За порушення строків оплати за спожиту електроенергію позивачем нараховано відповідні штрафні санкції.

Позивач правовою підставою позову зазначає ст.ст. 11, 509, 525, 526, 610-612, 625Цивільного кодексу України, ст. 193 ГК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.02.2019 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з КП «Дрогобичводоканал» на користь ПАТ «Львівобленерго» 50 000,00 грн. пені, 12 343,25 грн. три відсотки річних, 35402,87 грн. інфляційних втрат та 2 043,78 грн. відшкодування витрат на оплату судового збору.

Рішення суду першої інстанції в частині здоволених позовних вимог обгрунтовано тим, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання за договором в частині несвоєчасної оплати вартості поставленої електричної енергії.

В решті позовних вимог про стягнення з КП «Дрогобичводоканал» на користь ПАТ «Львівобленерго» 256 531,41 грн. пені, 22 319,14 грн. трьох відсотків річних, 53 356,27 грн. інфляційних втрат відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови, чи ні.

У відповідності до вимог ст.233 ГК України судом першої інстанції зменшено розмір пені на суму 50 тис. грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги в повному об`ємі в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та порушенням норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Позивач зазначає, що судом першої інстанції помилково та без достатніх правових підстав перераховано пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати.

Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог на суму 332 206,82 грн., в тому числі: 256 531,41 грн. - пені, 22 319,14 грн. - трьох відсотків річних та 53 356,27 грн. - інфляційних втрат.

Також вважає, що судом всупереч ст. 233 Господарського кодексу України без достатніх підстав зменшено суму пені до 50000,00 грн.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить її залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін, посилаючись на постанову КМУ від 04.03.2002 №256 , якою передбачено спеціальну процедуру погашення заборгованості та змінено строки проведення розрахунків за договором, що правильно взято до уваги судом першої інстанції. Судом правильно здійснено перерахування сум до стягнення за прострочення сплати заборгованості за отриманну електроенергію відповідачем.

В судове засідання з`явились представник позивача (апелянта) та відповідача.

У судовому засіданні представник апелянта (позивача) підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задоволити, а рішення Господарського суду Львівської області від 21.02.2019 скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позов.

Представник відповідача підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу та просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи і заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що 28 лютого 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Львівобленерго», яке відповідно до п. 1.1. Статуту перейменоване у публічне акціонерне товариство «Львівобленерго», та комунальним підприємством «Дрогобичводоканал» укладено Договір про постачання електричної енергії № 90132 (надалі Договір). За умовами цього Договору, Постачальник (позивачу) продає електричну енергії Споживачу (відповідачу) для забезпечення потреб електроустановок Споживача з приєднаною потужністю зазначеною в додатку №9 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії», а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами Договору (п. 1 Договору).

Згідно з пунктом 5 Додатку № 2 до Договору, остаточний розрахунок споживача за електричну енергію спожиту протягом розрахункового періоду здійснюється на підставі виставленого постачальником електричної енергії рахунка відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії визначеного за показами розрахункових засобів обліку, які фіксуються у терміни, передбачені договором, та/або розрахунковим шляхом у випадках, передбачених ПКЕЕ. Під час визначення суми платежу остаточного розрахунку за поточний розрахунковий період враховуються суми проведеної в попередніх та поточному розрахунковому періодах оплати споживання електроенергії за поточний розрахунковий період.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачем виставлялись рахунки на оплату за електричну енергію та такі надавались відповідачу.

Пунктом 7 Додатку № 2 до Договору встановлено, що тривалість періоду для оплати отриманих рахунків має не перевищувати 5 операційних днів з дня отримання рахунку.

Відповідно до пункту 8 Додатку № 2 до Договору в разі несвоєчасної оплати платежів, обумовлених даним договором, Постачальник електричної енергії проводить Споживачу нарахування пені, суми боргу з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

За внесення платежів, передбачених цим Договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати (п 4.2.1. Договору).

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (зі змінами введеними в дію з 01 січня 2018 року) (надалі Порядок).

На виконання взятих на себе зобовязань позивач продавав, а відповідач приймав електричну енергію протягом січня -вересня 2018 року, що підтверджується отриманими рахунками на оплату, зокрема:

-рахунок за активну електроенергію № 300501/119410-1 за січень на суму 2744607,54 грн отримано 31.01.2018,

-рахунок за активну електроенергію № 300502/121433-1 за лютий на суму 2482872,66 грн отримано 28.02.2018,

-рахунок за активну електроенергію № 300503/123750-1 за березень на суму 2812904,30 грн отримано 30.03.2018,

-рахунок за активну електроенергію № 300504/125671-1 за квітень на суму 2999906,35 грн отримано 27.04.2018,

-рахунок за активну електроенергію № 300505/128010-1 за травень на суму 2670704,65 грн отримано 31.05.2018,

-рахунок за активну електроенергію № 300506/129637-1 за червень на суму 2633631,05 грн отримано 02.07.2018,

-рахунок за активну електроенергію № 300507/131954-1 за липень на суму 2731774,82 грн отримано 02.08.2018,

-рахунок за активну електроенергію № 300508/133556-1 за серпень на суму 2864942,30 грн отримано 03.09.2018,

-рахунок за активну електроенергію № 300509/1352950-1 за вересень на суму 2715829,31 грн отримано 01.10.2018,

-рахунок за реактивну електроенергію № 300301/119411-2 за січень на суму 58271,56 грн отримано 31.01.2018,

-рахунок за реактивну електроенергію № 300302/121434-2 за лютий на суму 58574,84 грн отримано 28.02.2018,

-рахунок за реактивну електроенергію № 300303/132751-2 за березень на суму 67632,02 грн отримано 30.03.2018,

-рахунок за реактивну електроенергію № 300304/125672-2 за квітень на суму 81742,91 грн отримано 27.04.2018,

-рахунок за реактивну електроенергію № 300305/128011-2 за травень на суму 77167,26 грн отримано 31.05.2018,

-рахунок за реактивну електроенергію № 300306/129638-2 за червень на суму 68266,30 грн отримано 02.07.2018,

-рахунок за реактивну електроенергію № 300307/131955-2 за липень на суму 71133,61 грн отримано 02.08.2018,

-рахунок за реактивну електроенергію № 300308/133557-2 за серпень на суму 76694,70 грн отримано 03.09.2018,

-рахунок за реактивну електроенергію № 300309/135296-2 за вересень на суму 70237,06 грн отримано 01.10.2018.

Оплата за спожиту електроенергію здійснено частково власними коштами підприємства, а частково за рахунок субвенцій з державного бюджету.

За рахунок субвенцій відповідачем сплачено наступні суми, вказавши призначення платежу:

- 07.02.2018 платіжне доручення № 1 на суму 640600,00 грн, призначення оплата за договором №90132 від 28.02.2007, постанова КМУ від 04.03.2002 № 256;

- 19.02.2018 платіжне доручення № 2 на суму 111,30 грн, призначення - оплата за договором №90132 від 28.02.2007, постанова КМУ від 04.03.2002 № 256;

- 01.03.2018 платіжне доручення № 3 на суму 1085795,05 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 13.03.2018 платіжне доручення № 4 на суму 640005,06 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300502/121433-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 29.03.2018 платіжне доручення № 5 на суму 2554515,12 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300502/121433-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 30.03.2018 платіжне доручення № 6 на 13660,65 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300502/121433-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 26.04.2018 платіжне доручення № 7 на суму 827500,00 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300503/123750-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 03.05.2018 платіжне доручення № 8 на суму 59910,23 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300503/123750-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 07.05.2018 платіжне доручення № 9 на суму 1259945,88 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300503/123750-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 08.05.2018 платіжне доручення № 10 на суму 87000,00 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300503/123750-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 08.06.2018 платіжне доручення № 11 на суму 346,76 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300505/128010-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 18.06.2018 платіжне доручення № 12 на суму 679898,42 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300505/128010-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 04.07.2018 платіжне доручення № 13 на суму 289938,68 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300506/129637-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 05.07.2018 платіжне доручення № 14 на суму 274643,92 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300506/128010-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 17.07.2018 платіжне доручення № 15 на суму 100001,60 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300506/129637-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 26.07.2018 платіжне доручення № 16 на суму 13148,41 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300506/129637-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 01.08.2018 платіжне доручення № 17 на суму 223710,97 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300506/129637-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 30.08.2018 платіжне доручення № 18 на суму 34463,78 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300506/129637-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007.

Власними коштами КП оплачувало отриману електроенергію наступним чином:21.02.2018 100000,00 грн, 28.02.2018 100000,00 грн, 05.03.2018 500000,00 грн, 26.03.2018 200000,00 грн, 29.03.2018 200000,00 грн, 19.04.2018 200000,00 грн, 20.04.2018 200000,00 грн, 24.04.2018 120000,00 грн, 25.04.2018 180000,00 грн, 08.05.2018 180000,00 грн, 23.05.2018 441700,00 грн, 23.05.2018 687000,00 грн, 24.05.2018 56000,00 грн, 24.05.2018 124000,00 грн, 30.05.2,00 грн, 20.06.2018 220000,00 грн, 21.06.2018 300000,00 грн, 27.06.2,58 грн, 30.07.2,00 грн, 02.08.2018 223710,97 грн, 30.08.2018 300000,00 грн, 30.08.2018 300000,00 грн, 31.08.2018 875000,00 грн, 18.09.2018 - 90200,71 грн, 25.09.2,00 грн, 26.09.2018 900000,00 грн, 27.09.2018 90000,00 грн, 28.09.2018 271698,26 грн, 26.10.2018 - 2477371,15 грн, 30.10.2018 386271,47 грн.

Судами встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергії та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Як установлено судом, між сторонами у справі на підставі укладеного Договору про постачання електричної енергії виникли взаємні права та обовязки (зобовязання) з приводу купівлі-продажу електричної енергії.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України господарські зобовязання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з статтею 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення передбачено частиною 1 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України: субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до частиною першої статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно з статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 7 Господарського кодексу України, визначено, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно з положеннями частин 1-3 ст. 12 ГК України, держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу; доставки громадянам повідомлень про призначення субсидії; допомоги сім`ям з дітьми, малозабезпеченим сім`ям, інвалідам з дитинства, дітям-інвалідам, тимчасової державної допомоги дітям та допомоги по догляду за інвалідами I чи II групи внаслідок психічного розладу за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 N 256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Аналіз змісту Порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств, в тому числі паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з енергопостачанням, тощо. Цей Порядок визначений відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України (п. 1 Порядку).

Відповідно до абз. 10 п. 8-1 Порядку, підприємствами централізованого водопостачання і централізованого водовідведення отримані кошти спрямовуються на оплату електричної енергії, в тому числі погашення заборгованості за минулі періоди, розрахунки за питну воду, придбану для надання послуг з централізованого водопостачання, за очищення стічних вод іншими підприємствами, сплату грошових зобов`язань із загальнодержавних податків та зборів до бюджету, визначених статтею 9 Податкового кодексу України (крім податку на доходи фізичних осіб та податку на додану вартість). Кошти на виплату заробітної плати з нарахуваннями на неї, у тому числі податку на доходи фізичних осіб, спрямовуються за умови відсутності заборгованості за електричну енергію, що підтверджується актом звіряння з постачальником електричної енергії станом на 1 число звітного місяця.

З наведеного вбачається адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату електричної енергії.

Запроваджуючи механізм розрахунків, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат, в тому числі підприємств ПЕК, пов`язаних з оплатою поставленої електричної енергії. Тобто, державою офіційно визнається неможливість підприємств ПЕК забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (в залежності від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонам на підставі укладених між ними договорів.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, якою приймаються законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови, чи ні.

Аналогічна правова позиції викладена Верховним Судом у постанові від 20.03.2018 у справі № 915/789/16.

Враховуючи наведене, суд погоджується із доводами відповідача в частині того, що на суми коштів, які останньому відшкодовувались із Державного бюджету як субвенції на оплату погашення заборгованості за постачання електричної енергії, не нараховуються штрафні санкції.

Щодо розрахунків сторін власними коштам, суд зазначає таке.

Разом з тим, для стягнення пені, передбаченої умовами договору, та застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, визначених ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата за послуги з постачання електричної енергії була здійснена поза межами Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондують приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Так, у відповідності із статтею 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, які визначаються обліковою ставкою НБУ за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Згідно з пунктом 4.2.1. Договору за внесення платежів, передбачених цим договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Суд першої інстанції, розглянувши вимоги позивача щодо стягнення 306531,41 грн. пені, яка нараховується на борг по активній електроенергії за період з 01.03.2018 по 30.08.2018, перевіривши поданий останнім розрахунок, правильно встановив, що позивачем такий розрахунок здійснено з включенням суми боргу, що відшкодовані на підставі Порядку.

Крім того, здійснюючи самостійно розрахунок, суд вказує, що суми оплат враховувались спочатку за призначенням платежу (тобто за конкретно вказаний місять поставки), а якщо заборгованість за відповідний період була погашено, то в рахунок погашення існуючої заборгованості за попередні періоди. З врахуванням цих обставин, судом першої інстанції правомірно здійснено перерахунок пені в бік її зменшення на суму 87 331,36 грн. Доказів, які би спростовували правильні висновки суду першої інстанції позивачем не надано.

Перевіривши розрахунок пені щодо стягнення 1196,68 грн, яка нараховується на борг по реактивній електричній енергії за період з 08.10.2018 по 25.10.2018, суд вказав, що такий здійснено частково вірно, адже початок прострочення є 09.10.2018, а тому, правильним та обґрунтованим є нарахування пені починаючи з 09.10.2018 на суму 1162,49 грн.

Перевіривши розрахунок трьох процентів річних, суд зазначив, що вимоги про стягнення 34 662,39 грн трьох відсотків річних, що нараховуються на суму боргу по активній електроенергії є не обґрунтованими. Здійснивши перерахунок заявлених вимог, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що правильним є - 12273,38 грн.

Перевіривши вимоги про стягнення 102,57 грн трьох відсотків річних, що нараховуються на суму боргу по реактивній електричній енергії, суд встановив, що початком прострочення є 09.10.2018, тому обґрунтованими є розрахунок на суму 69,87 грн, а тому вказану суму правильно задоволив.

Щодо позову щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 88759,14 грн., що нараховуються на суму боргу по активній електроенергії, то в цій частині позов задоолено на суму 34718,50 грн.

Перевіривши вимоги про стягнення 684,37 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу по реактивній електричній енергії, суд вказує, що правильним є нарахування на суму 1178,64 грн. Судом правильно оцінено, що предметом стягнення є менша сума і суд не вправі виходити за межі цих позовних вимог.

Крім того, звертає увагу суду на тому, що комунальне підприємство єдине забезпечує населення, соціальну сферу у містах Дрогобичі, Стебнику, Трускавці, Бориславі та 12 селах Дрогобицького району послугами з водопостачання та водовідведення, а тому фінансова неспроможність підприємства може призвести до спричинення кризової ситуації у всьому регіоні, тощо. Основним джерелом коштів відповідача є надходження грошових коштів від споживачів, серед яких є бюджетні установи та організації, розрахунки яких залежать від бюджетного фінансування.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 233 ГК України закріплено право суду зменшувати розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Виходячи з конкретних обставин справи, суд має право зменшити розмір штрафних санкцій, але не звільняти повністю боржника від їх сплати. При цьому, право суду на зменшення, зокрема пені, застосовується в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Вимогами ч. 3 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Пунктом 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, вирішуючи питання, в тому числі й з власної ініціативи, про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, господарський суд обєктивно оцінює: чи є даний випадок винятковим, ступінь виконання зобов`язання, причини неналежного виконання або невиконання зобовязання, незначність прострочення виконання, наслідки порушення зобов`язання, невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінка винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобовязання, негайне добровільне усунення нею порушення).

Так, суд розглянувши заявлене клопотання відповідача про зменшення пені, звертає увагу позивача, що нарахування штрафних санкцій (ціна позову складається з штрафних санкцій - 429952,94 грн) є відповідальністю за порушення господарського зобовязань і не може бути способом збагачення.

Суд при цьому враховує, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013).

Враховуючи те, що відповідач є комунальним підприємством, фінансування якого здійснюється у великій мірі за рахунок бюджетних коштів, скрутне фінансове становище підприємства, збитковість господарської діяльності відповідача у зв`язку з наявністю кредиторської заборгованості та наявністю непокритих збитків, що вбачається з балансу (звіту про фінансовий стан) підприємства та звіту про фінансові результати.

Отже, враховуючи майнові інтереси обох сторін та винятковість, суд дійшов висновку зменшити розмір нарахованої позивачем пені, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, до 50000,00 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню, з 88 493,85 грн. до 50 000,00 грн., то і ці доводи є безпідставними.

Судом першої інстанції правильно застосовано в цій чатині ст.ст.233 ГК України та ст. 551 ЦК України (ч.3), якими передбено право суду на зменшення пені при певних умовах та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Свій висновок про можливість зменшення розміру пені, нарахованої на підставі договору про постачання електричної енергії № 90132 від 28.02.2007 суд першої інстанції обґрунтував тим, що відповідач є комунальним підприємством, фінансування якого здійснюється у великій мірі за рахунок бюджетних коштів, скрутне фінансове становище підприємства, збитковість господарської діяльності відповідача у зв`язку з наявністю кредиторської заборгованості та наявністю непокритих збитків, що вбачається з балансу (звіту про фінансовий стан) підприємства та звіту про фінансові результати.

Суд першої інстанції з огляду на встановлені фактичні обставини справи, оцінивши надані докази та обставини справи в їх сукупності, врахувавши майновий стан сторін, стан розрахунків та соціальну значущість КП «Дрогобичводоканал», а також те, що згідно з балансом КП «Дрогобичводоканал» станом на 30.09.2018 дебіторська заборгованість за спірний період суттєво збільшилася в результаті несплати споживачами за послуги з водопостачання та водовідведення та складає понад 35 млн. грн., дійшов висновку про наявність підстав, передбачених частиною першою статті 233 Господарського кодексу України, для зменшення нарахованої позивачем пені .Доводи апеляційної скарги про відсутність виняткового випадку для зменшення нарахованої суми пені, не спростовують правильних висновків суду щодо наявності зазначених вище підстав для зменшення розміру пені.

З огляду на вимоги частини п`ятої статті 236 ГПК України щодо обґрунтованості судового рішення, а також приписи статті 86 ГПК України, відповідно до яких суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; враховуючи те, що суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність нарахування заявлених позивачем до стягнення сум.

У пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18 зроблено правовий висновок про те, що визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Зважаючи на наведене безпідставними є доводи апеляційної скарги що суд першої інстанції самостійно здійснив перерахунок сум, що підлягли до стягнення і в цій частині.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на наведене, аргументи, викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу про заперечення доводів апеляційної скарги є такими, що відповідають встановленим обставинам по справі.

Апелянтом не спростувано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга ПАТ «Львівобленерго» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 21.02.2019 - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 7474,65 грн. (2881,50 грн. + 4593,15 грн.), який сплачений згідно з платіжними дорученнями за № 5295 від 04.03.2019 та за № 6919 від 25.03.2019.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» за № 119-593/2 від 12.03.2019 залишити без задоволення.

рішення Господарського суду Львівської області від 21.02.2019 у справі №914/2202/18 залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 7474,65 грн. залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Хабіб М.І.

Якімець Г.Г.

Повний текст постанови підписано 26.06.2019