ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.06.2019

Справа №910/618/19

За позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю “Елпромпроект”

до

Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельний холдинг “Шевченківський”

про

стягнення 580043,69 грн,

Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники сторін:

від позивача

Шабашова Т.В., ордер серії ОД №266203 від 07.03.2019;

від відповідача

Безручко О.П., довіреність №030/1 від 03.01.2019;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Елпромпроект” звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельний холдинг “Шевченківський” 2300012,86 грн, з яких: 1873347,76 грн основної заборгованості, 374128,84 грн пені та 52536,26 грн 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки обладнання №20/19 від 20.09.2017 в частині здійснення своєчасної оплати за поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2019, після усунення позивачем обставин, які стали підставою для залишення позову без руху, відкрито провадження у справі №910/618/19; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 11.03.2019; встановлено відповідачу строки для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

06.03.2019 через канцелярію Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти заявлених позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що позивачем не вірно визначено суму основного зобов’язання за договором та навів свій контррозрахунок основного боргу. Також за твердженнями відповідача, оскільки поставка як першої партії товару у повному обсязі так і другої партії товару відбулась вже після закінчення строку дії укладеного між сторонами договору, то відсутні підстави для нарахування пені та 3% річних на підставі означеного правочину.

11.03.2019 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 1643005,65 грн, з яких 1209018,00 грн основної заборгованості, 374128,84 грн пені та 59858,81 грн 3% річних. Вказана заява позивача про зменшення розміру позовних вимог прийнята судом до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2019 продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів; оголошено перерву у підготовчому засіданні до 17.04.2019; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов з урахуванням заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог – до 22.03.2019; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог – 7 днів з дня отримання такого відзиву; встановлено відповідачу строк для подання заперечень на відповідь – 7 днів з дня отримання такої відповіді.

22.03.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з урахуванням заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Елпромпроект” про зменшення розміру позовних вимог, в якому відповідач частково не погодився із заявленими позовними вимогами з підстав, наведених у відзиві.

01.04.2019 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої останній просить стягнути з відповідача 1085939,03 грн, з яких 700289,64 грн основної заборгованості, 336523,79 грн пені та 49125,60 грн 3% річних. Заява позивача про зменшення розміру позовних вимог прийнята судом до розгляду.

08.04.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з урахуванням заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Елпромпроект” про зменшення розміру позовних вимог, в якому відповідач із заявленими позовними вимогами в частині стягнення пені та 3% річних не погодився.

11.04.2019 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній навів додаткові письмові обґрунтування заявлених позовних вимог.

12.04.2019 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про зміну розміру позовних вимог згідно якої позивач просить стягнути з відповідача 580043,06 грн, з яких 193563,10 грн основного боргу, пеню у розмірі 336523,79 грн та 3% річних на суму 49956,80 грн. Заява позивача про зменшення розміру позовних вимог прийнята судом до розгляду.

17.04.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з урахуванням заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Елпромпроект” про зміну розміру позовних вимог, в якому відповідач із заявленими позовними вимогами в частині стягнення пені та 3% річних не погодився.

У підготовчому засіданні 17.04.2019 було оголошено перерву до 14.05.2019.

14.05.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшли додаткові документи по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.2019 закрито підготовче провадження у справі №910/618/19 та призначено справу до судового розгляду по суті; судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 06.06.2019.

06.06.2019 через канцелярію Господарського суду міста Києва від позивача надійшла довідка про стан розрахунків між сторонами станом на 05.06.2019.

В судовому засіданні з розгляду справи по суті 06.06.2019 оголошено перерву до 12.06.2019.

Представник позивача в судове засідання 12.06.2019 з’явився, позовні вимоги в частині стягнення пені та 3% річних підтримав в повному обсязі, а також повідомив суд про повну оплату відповідачем суми основного боргу за договором.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.06.2019 проти заявлених позовних вимог в частині стягнення 3% річних та пені заперечив.

В судовому засіданні 12.06.2019 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

20.09.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Елпромпроект” (продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Будівельний холдинг “Шевченківський” (покупець, відповідач) було укладено договір поставки обладнання №20/09 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується у зумовлені строки поставити і передати у власність покупцеві обладнання згідно зі специфікацією (див. додаток №1 до договору, надалі - обладнання), а покупець зобов'язується прийняти обладнання та сплатити за них відповідну грошову суму (п.1.1), найменування, асортимент, комплектність, одиниця вимірювання, кількість, ціна, загальна вартість обладнання вказані в погодженій сторонами специфікації (додаток №1 до договору) (п.1.2).

Відповідно до п.п.2.1, 2.2, 2.3, 2.4 договору ціни на обладнання договірні, вказані у специфікації (додаток №1 до договору), розуміються на умовах ЕХW, м.Миколаїв, вул.Кузнецька, 60, склад постачальника (правила Інкотермс в редакції 2010 року) та включають вартість упаковки, тари і маркування, вартість обладнання, що поставляється постачальником за даним договором, складає: 6700038,00 грн з ПДВ, враховуючи, що ціна обладнання включає імпортну складову, керуючись ст.ст.524, 533 Цивільного кодексу України, сторони домовилися визначити грошовий еквівалент зобов’язання в іноземній валюті, на підставі чого вартість договору з ПДВ еквівалентна 255922 долара США 00 центів за курсом 26,18 грн за 1,00 долар США. Сторони погодилися, що під курсом гривні (UАН) до долару США у цьому договорі розуміється узгоджений сторонами курс, який базується на середньому курсі продажу (ask) долара США за гривню, що встановлений на міжбанківському валютному ринку в робочий день, що передував даті виконання покупцем кожного із платежів за договором, а також на дату укладення договору, сторони встановили дані ресурсу (http://minfin.com.ua/currency/mb/usd/) як джерело інформації про курс міжбанківського валютного ринку.

Платежі за обладнання по договору повинні бути здійснені покупцем в національній валюті України банківським переказом грошових коштів на вказаний у статті 16 договору поточний рахунок постачальника в наступному порядку: 30% загальної вартості обладнання в іноземній валюті, що еквівалентно 76776,60 доларам США 00 центів повинні бути сплачені з урахуванням умов п.п.2.3-2.4 договору в рахунок попередньої оплати протягом 5-ти банківських днів з дати підписання договору, 70% загальної вартості першої партії поставленого обладнання в іноземній валюті, що еквівалентно 89572 доларів США 70 центів повинні бути сплачені з урахуванням умов п.п.2.3-2.4 договору, протягом 30-ти календарних днів з дати підписання видаткової накладної на першу партію поставленого обладнання, 70% загальної вартості другої партії поставленого обладнання в іноземній валюті, що еквівалентно 44786 доларів США 35 центів повинні бути сплачені з урахуванням умов п.п.2.3-2.4 договору протягом 30-ти календарних днів з дати підписання видаткової накладної на другу партію поставленого обладнання, 70% загальної вартості третьої партії поставленого обладнання в іноземній валюті, що еквівалентно 44786 доларів США 35 центів повинні бути сплачені з урахуванням умов п.п.2.3-2.4 договору, протягом 30 календарних днів з дати підписання видаткової накладної на третю партію поставленого обладнання (п.3.1, п.п.3.1.1, 3.1.2, 3.1.3 договору).

Враховуючи, що сторонами визначений грошовий еквівалент зобов’язання в іноземній валюті, суми, що підлягають сплаті покупцем за договором у гривнях, визначаються покупцем самостійно виходячи із загальної вартості обладнання в іноземній валюті (п.2.3 договору) за курсом гривні до долару США, що визначається згідно з вимогами п.2.4 договору, але не може бути нижчим за курс зафіксований на момент укладення договору (п.2.3), та перераховуються на рахунок постачальника. Датою платежу за договором вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок постачальника (п.п.3.2, 3.4 договору).

Постачальник забезпечить передачу обладнання покупцю згідно календарного плану-графіку постачання обладнання (додаток №3 до договору), якщо інше не було погоджено сторонами окремою додатковою угодою. Датою поставки обладнання вважається дата, зазначена представником покупця (названого ним вантажоодержувача) у видатковій накладній. Право власності на обладнання виникає у покупця з моменту підписання видаткової накладної уповноваженим представником покупця (п.п.4.1, 4.3, 4.4 договору).

За порушення встановлених умовами договору строків виконання зобов’язань винна сторона за письмовою вимогою постраждалої сторони сплатить неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості обладнання (його частини), або від суми несвоєчасно здійсненого платежу, щодо яких допущено прострочення виконання зобов'язання за кожен день прострочення (п.11.3 договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання представниками сторін і діє до 31.12.2017. Зобов’язання постачальника щодо поставки обладнання набувають сили і підлягають виконанню з моменту і за умови виконання покупцем зобов’язання згідно п.п.3.1.1, 3.1.2 договору (п.15.1).

Відповідно до додатку №1 до договору сторонами погоджено поставку товару на суму 6700038,00 грн.

У додатку №2 до договору сторони погодили технічну специфікацію обладнання.

Згідно додатку №3 до договору між сторонами погоджено календарний план-графік поставок, в якому зазначено про поставку 10 шт товару у листопаді 2017 року, 5 шт товару у грудні 2017 року та 5 шт товару у лютому 2018 року.

На виконання умов укладеного між сторонами договору 25.09.2017 відповідачем було сплачено на користь позивача 2000000,00 грн попередньої оплати за договором, що підтверджується бухгалтерською довідкою відповідача та сторонами не заперечується.

Як свідчать матеріали справи, позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар у кількості 8 шт на суму 2680015,20 грн за видатковою накладною №98 від 18.12.2017 та товар у кількості 7 шт на суму 2345013,30 грн за видатковою накладною №5 від 21.02.2018.

Позивач у позовній заяві зазначив, що відповідачем в рахунок оплати поставленого товару було перераховано 16.02.2018 – 1300000,00 грн, 01.06.2018 – 150000,00 грн, 27.08.2018 – 100000,00 грн, 13.12.2018 – 100000,00 грн та 14.01.2019 – 200000,00 грн.

18.11.2019 позивачем на адресу відповідача було направлено претензію за вих.№8097 від 16.11.2018 з вимогою про оплату заборгованості.

Спір у справі виник внаслідок невиконання відповідачем обов'язку щодо оплати поставленого товару на суму 1873347,76 грн у визначений договором строк, внаслідок чого Товариство з обмеженою відповідальністю “Елпромпроект” звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача основного боргу, пені та 3% річних.

Також як вбачається з матеріалів справи, після звернення позивача з відповідним позовом до Господарського суду міста Києва Товариством з обмеженою відповідальністю “Будівельний холдинг “Шевченківський” було сплачено 22.01.2019 – 300000,00 грн, 23.01.2019 – 300000,00 грн та 09.04.2019 – 500000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №581 від 22.01.2019, №586 від 23.01.2019 та №707 від 09.04.2019, внаслідок чого позивач подав суду заяви про зменшення розміру позовних вимог, зокрема, до 193563,10 грн основного боргу.

Дослідивши матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч.1, ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов’язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов’язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов’язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст.662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вже вказувалось судом, згідно додатку №3 до договору між сторонами було погоджено календарний план-графік поставок, в якому зазначено про поставку 10 шт товару у листопаді 2017 року, 5 шт товару у грудні 2017 року та 5 шт товару у лютому 2018 року, постачальник зобов’язався забезпечити передачу обладнання покупцю згідно календарного плану-графіку постачання обладнання (додаток №3 до договору), якщо інше не було погоджено сторонами окремою додатковою угодою.

При цьому матеріали справи не містять окремої додаткової угоди, яка б свідчила про погодження між сторонами інших строків поставки товару ніж ті, які вказані у додатку №3 до договору – календарному плану-графіку постачання обладнання.

Однак, як свідчать матеріали справи, позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар у кількості 8 шт на суму 2680015,20 грн за видатковою накладною №98 від 18.12.2017, а товар у кількості 7 шт (2 шт товару, які були недопоставлені у першій партії та 5 шт другої партії товару) на суму 2345013,30 грн за видатковою накладною №5 від 21.02.2018.

Тобто з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що позивачем було поставлено відповідачу товар із простроченням погодженого між контрагентами у додатку №3 до договору строку.

В той же час матеріалами справи підтверджується здійснення відповідачем оплати товару із простроченням, в тому числі і після звернення позивача з позовом до Господарського суду міста Києва, внаслідок чого позивачем були зменшені позовні вимоги про стягнення суми основного боргу до 193563,10 грн.

При цьому суд зазначає, що відповідно до вимог п.3.1.2 договору відповідач повинен був оплатити за поставлений згідно видаткової накладної №98 від 18.12.2017 на суму 2680015,20 грн з урахуванням здійсненої попередньої оплати протягом 30-ти календарних днів з дати підписання видаткової накладної, тобто у строк до 17.01.2018 включно.

Як зазначено сторонами у п.15.1 договору, означений правочин набуває чинності з моменту його підписання представниками сторін і діє до 31.12.2017, у зв’язку з чим суд констатує, що поставка товару за видатковою накладною №5 від 21.02.2018 на суму 2345013,30 грн відбулась після закінчення строку дії договору, тобто у спрощений спосіб, а відповідач, відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України, повинен був оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, тобто у строк до 22.02.2018 включно.

Відповідач вважає, що усі здійснені позивачем поставки відбулися після закінчення дії договору, відповідно, застосування строків оплати по договору є необґрунтованим. Свою позицію відповідач мотивує тим, що умови щодо кількості одиниць в кожній партії товару, визначені договором і календарним графіком постачання, позивачем дотримані не були.

Поряд з цим, умовами договору прямо передбачена можливість постачання позивачем відповідачу продукцію частинами (п.4.2 договору), і після отримання товару від позивача у відповідача виник обов’язок з його оплати по першій поставці – згідно положень договору, по другій поставці – згідно положень ст. 692 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до платіжних доручень №861 від 13.05.2019 та №756 від 17.04.2019 відповідачем було сплачено суму основного боргу за договором поставки обладнання №20/19 від 20.09.2017 в повному обсязі, що сторонами не заперечувалось, внаслідок чого провадження у справі №910/618/19 в частині стягнення з відповідача на користь позивача 193563,10 грн основного боргу підлягає закриттю відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

За прострочення виконання зобов'язання по оплаті поставленого товару, позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних на суму 49956,80 грн за загальний період прострочки оплати поставленого товару у період з 18.01.2018 по 09.04.2019.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов'язання по оплаті товару, поставленого позивачем за видатковими накладними №98 від 18.12.2017 та №5 від 21.02.2018, то вимоги останнього про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельний холдинг “Шевченківський” 3% річних є законними та обґрунтованими.

Після проведення перевірки наведеного заявником розрахунку 3% річних з урахуванням заяви про зміну розміру позовних вимог від 12.04.2019, з урахуванням часткових оплат відповідача, а також висновків суду щодо поставки 2-ї партії товару за видатковою накладною №5 від 21.02.2018 після закінчення строку дії укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, на суму 49956,80 грн.

Щодо вимог про стягнення з відповідача пені на загальну суму 336523,79 грн за період прострочення з 18.01.2018 по 18.07.2018 за видатковою накладною №98 від 18.12.2017 та за період прострочення з 24.03.2018 по 24.09.2018 за видатковою накладною №5 від 21.02.2018, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ст.230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст.547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Частиною 1 ст.548 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.551 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст.1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Як вже зазначалось судом, згідно п.11.3 договору за порушення встановлених умовами договору строків виконання зобов’язань винна сторона за письмовою вимогою постраждалої сторони сплатить неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості обладнання (його частини), або від суми несвоєчасно здійсненого платежу, щодо яких допущено прострочення виконання зобов'язання за кожен день прострочення.

Враховуючи вищенаведене, здійснивши власний перерахунок пені за період прострочення з 18.01.2018 по 18.07.2018 за видатковою накладною №98 від 18.12.2017, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача 87956,87 грн, у зв’язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо стягнення пені за період прострочення з 24.03.2018 по 24.09.2018 за видатковою накладною №5 від 21.02.2018, то з урахуванням висновку суду щодо здійснення поставки товару за вказаною накладною у спрощений спосіб, та враховуючи, що вказаним правочином не визначено обов’язку покупця сплачувати на користь постачальника неустойку у вигляді пені, а чинним законодавством України не встановлено обов’язкове нарахування пені у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені за прострочення оплати товару за видатковою накладною №5 від 21.02.2018, у зв’язку з чим позовні вимоги в цій частині визнаються судом необґрунтованими та підлягають залишенню без задоволення.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Елпромпроект” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельний холдинг “Шевченківський” підлягають задоволенню частково, а провадження у справі №910/618/19 в частині стягнення з відповідача на користь позивача 193563,10 грн основного боргу підлягає закриттю з огляду на положення п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог та закриття провадження у справі в частині заявлених позовних вимог.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі “Руїс Торіха проти Іспанії”). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі “Проніна проти України”, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.74, 129, 231, 238 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельний холдинг “Шевченківський” (01024, м.Київ, провулок Виноградний, будинок 1/11, офіс 46, ідентифікаційний код 39139346) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Елпромпроект” (65091, Одеська обл., місто Одеса, вул.Південна, будинок 26, ідентифікаційний код 35359577) пеню у розмірі 87956 (вісімдесят сім тисяч дев’ятсот п’ятдесят шість) грн 87 коп., 3% річних у розмірі 49956 (сорок дев’ять тисяч дев’ятсот п’ятдесят шість) грн 80 коп. та судовий збір у розмірі 4972 (чотири тисячі дев’ятсот сімдесят дві) грн 15 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Провадження у справі №910/618/19 в частині стягнення з відповідача на користь позивача 193563,10 грн основного боргу закрити згідно п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 24.06.2019

Суддя Ю.М. Смирнова