ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2019 року м.Дніпро Справа № 34/5005/15644/2011

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чус О.В. - доповідач

судді: Вечірко І.О., Кузнецов В.О.

секретар судового засідання Кисельов Є.О.

За участю представників сторін:

від скаржника: Левенталь С.А., довіреність №1093 від 13.06.2016 р., адвокат;

інші представники у судове засідання не з`явилися.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.19р., суддя Примак С.А., у справі №34/5005/15644/2011

за заявою Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (скорочене офіційне найменування - ПАТ "ВіЕйБі Банк), м.Київ

до боржника Приватного підприємства "РИК", м. Дніпропетровськ,

про визнання банкрутом,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.19р. у справі №34/5005/15644/2011 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі в частині розгляду позовної заяви ПП "РИК" до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемного правочину.

Задоволено заяву ліквідатора №02-13/84 від 12.12.17 р. про застосування наслідків нікчемного правочину.

Витребувано від ОСОБА_2 і передати Приватному підприємству "РИК" нежитлове приміщення у будівлі складу літ. А1-1, у підвалі прим. № V поз. 1-5, загальною площею 225,9 кв.м., на І-му поверсі прим. № V поз. 6 загальною площею 10,5 кв.м., у загальному користуванні мостіння І, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Байкальська, буд. 6М/1.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення у будівлі складу літ. А1-1, у підвалі прим. № V поз. 1-5, загальною площею 225,9 кв.м., на І-му поверсі прим. № V поз. 6 загальною площею 10,5 кв.м., у загальному користуванні мостіння І, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Байкальська, буд. 6М/1, здійснену КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" 23 січня 2008 року.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_2 звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційної скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2019 року у справі №34/5005/15644/2011 за позовом ліквідатора Приватного підприємства "РИК" до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемного правочину до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу, посвідченого 10.09.2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І.О., реєстрований № 3938, у справі № 34/5005/15644/2011 за заявою Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" до боржника Приватного підприємства "РИК" про визнання банкрутом та ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апелянт не погоджується із оскаржуваною ухвалою, оскільки вона прийнята судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, керуючись невірними висновками, які не відповідають обставинам справи, та із неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

За твердженням скаржника, 13.12.2017 позивач подав до Господарського суду Дніпропетровської області позовну заяву про застосування наслідків нікчемного правочину між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що вже розглядалися (ухвала господарського суду від 05.09.2017 по справі) та відносно чого була винесена ухвала, яка набрала законної сили.

На думку скаржника, посилання суду в оскаржуваній ухвалі на те, що "предметом розгляду було витребування у ОСОБА_2 та передача ПП "РИК" нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Дніпропетповськ, вул. Байкальська, буд. 5M/1, тоді як предметом розгляду давної справи є витребування від ОСОБА_2 та передача ПП "РИК" нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.Байкальська, буд. 6М/1" - є хибним та таким, що не відповідає дійсності, з наступних підстав:

- як позовна заява від 09.03.2016 року так і позовна заява від 12.12.2017 року містить вимоги про застосування наслідків нікчемного правочину виключно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 10.09.2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І.О., реєстровий номер 3938 (надалі по тексту - Договір);

- згідно Договору Відповідачем було придбане нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Байкальська, буд. 5М/1;

- відповідач ніколи не був власником нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Байкальська, буд. 6М/1.;

- позовна заява від 09.03.2016 р. мала виключно технічну опечатку замість "5М/1" було вказано 6М/1, оскільки всі документи та докази, які надавалися Позивачем та Відповідачем (у тому числі, але не виключно Договір (а.с. 116-118 т. 3), витяг із реєстру речових прав (а.с. 119 т. 3), касові ордера (а.с. 5-6 том. 4), усі обставини справи, які досліджувалися відносилися виключно до нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.Байкальська, буд. 5М/1.

Скаржником зауважено, що всупереч ухвалі суду від 05.09.2017 року, яка набрала чинності по цій справі в якій встановлено, що Відповідачем зроблено повний розрахунок за Договором купівлі-продажу від 10.09.2007р., всупереч наявності в справі Договору, з написом приватного нотаріуса Румянцевої І.О., про те, що згідно листа №5 від 23.12.2007р. ПП "Рик", Відповідач повністю з ним розрахувався та висновкам постанови ВГСУ від 11 липня 2017 року, суд зробив помилковий, безпідставний висновок, який не відповідає обставинам справи, проте що доказів проведення належного розрахунку між сторонами, за умовами передбаченими Договором, Відповідачем не надано.

Як зазначено скаржником, строк позовної давності за правилами ст. 261 Цивільного кодексу України про застосування наслідків нікчемного правочину розпочав свій відлік з дати виконання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу від 10.09.2007, реєстровий номер 3938, укладеного між ПП "РИК" та скаржником, а саме з вересня 2007 року та остаточно сплинув у січні 2015 року.

При цьому стосовно вимог, передбачених підпунктами 1 та 2 п. 5 розділу 2 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 4176-VI від 20.12.2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" передбачено, що особа може звернутися до суду лише за умови, якщо строк їх пред`явлення, встановлений положеннями Цивільного кодексу України (435-15), що діяли до набрання чинності цим Законом, не сплив на момент набрання чинності цим Законом.

З огляду на вказане скаржник посилається на те, що позовна заява про застосування наслідків нікчемного правочину до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу від 10.09.2007 року, могла бути подана ліквідатором ПП "РИК" до 15 січня 2015 року, тобто протягом трьох років після набрання чинності Законом України №4176-VI від 20.12.2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства", яким виключено десятирічний строк позовної давності на заявлення вимог про застосування наслідків нікчемного правочину.

Позовну заяву про застосування наслідків нікчемного правочину до договору купівлі- продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу від 10.09.2007 року, ліквідатором подано в 13.12.2017 року.

Таким чином, ліквідатором ПП "РИК" пропущено строк позовної давності для подання позовної заяви про застосування наслідків нікчемного правочину до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу від 10.09.2007 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ліквідатор просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, ухвалу господарського суд - без змін.

За твердженням ліквідатора, у грудні 2017 р. ліквідатор звернулася до господарського суду Дніпропетровської області із заявою про застосування наслідків нікчемного правочину стосовно іншого предмету позову, ніж той, що розглядався у судовому засіданні 05.09.2017.

Матеріали справи № 34/5005/15644/2011 містять копію листа колишнього керівника ПП «РИК» про те, що ним особисто від ОСОБА_2 були отримані грошові кошти. При цьому, відповідний лист не містить в собі інформації щодо зарахування зазначених грошових коштів на розрахунковий рахунок ПП «РИК» в порядку, визначеному п. 2.1 договору. Також зазначений лист не може вважатися доказом того, що відповідні грошові кошти були обліковані та відображені у бухгалтерському обліку підприємства-продавця в порядку, визначеному чинним законодавством України. Відтак, немає підстав стверджувати що продавець (юридична особа ПП «РИК») дійсно отримав грошові кошти за незаконно відчужене нерухоме майно. Є лише підстави для припущень щодо отримання відповідних грошових коштів фізичною особою ОСОБА_4 .

Як зазначено ліквідатором, звертаючись до суду з відповідною заявою ліквідатор ПП «РИК» має на меті захистити права фактичного власника нерухомого майна, а саме: повернути підприємству- банкруту майно з незаконного володіння ОСОБА_2 . При цьому, право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи статусу власника, а тому, положення про позовну давність до заявлених вимог про витребування майна застосовуватись не може.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, з огляду на викладене нижче.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі про банкрутство ПП "РИК" перебуває на стадії ліквідації.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 04.11.2011р. порушено провадження у справі про банкрутство Приватного підприємства "РИК".

Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 13.06.2012р. Приватне підприємство "РИК" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2014 припинено повноваження арбітражного керуючого Полушина Ю.М. як ліквідатора ПП "РИК " та призначено ліквідатором банкрута Лукашук Л.С.

08.12.16р. ухвалою господарського суду застосовано наслідки нікчемного правочину - договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу, посвідченого 10 вересня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І.О., реєстровий №3931:

1) витребувати від ОСОБА_5 і передати Приватному підприємству "РИК" приміщення №36 поз.1 у будівлі складу в прибудові літ.А3-2 на ІІ-му поверсі, загальною площею 94,5 кв.м, сходи літ.а5, у загальному користуванні мостіння І, розташоване за адресою: АДРЕСА_1;

2) скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на приміщення №36 поз.1 у будівлі складу в прибудові літ.А3-2 на ІІ-му поверсі, загальною площею 94,5 кв.м, сходи літ.а5, у загальному користуванні мостіння І, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, здійснену КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" 16 квітня 2008 року.

Також 08.12.16р. ухвалою господарського суду задоволено заяву ліквідатора від 29.02.16р. Застосовано наслідки нікчемного правочину - договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу, посвідченого 10 вересня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І.О., реєстровий №3938:

1. Витребувати від ОСОБА_2 і передати Приватному підприємству "РИК" нежитлове приміщення у будівлі складу літ.А1-1, у підвалі прим.№V поз.1-5, загальною площею 225,9 кв.м, на І-му поверсі прим.№V поз.6 загальною площею 10,5 кв.м, у загальному користуванні мостіння І, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

2. Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення у будівлі складу літ.А1-1, у підвалі прим.№V поз.1-5, загальною площею 225,9 кв.м, на І-му поверсі прим.№V поз.6 загальною площею 10,5 кв.м, у загальному користуванні мостіння І, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, здійснену КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" 23 січня 2008 року.

Відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 01.11.16 р. про застосування строку позовної давності до вимог позовної заяви ліквідатора ПП "РИК" про застосування наслідків нікчемного правочину.

18.01.17р. постановою ДАГС апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2016 року у справі №34/5005/15644/2011 залишена без задоволення. Ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2016 року у справі №34/5005/15644/2011 залишена без змін.

11.07.17р. постановою ВГСУ касаційна скарга ОСОБА_2 . задоволена частково. Постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.01.2017 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2016 по справі №34/5005/15644/2011 скасовано. Справу №34/5005/15644/2011 передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

05.09.17р. ухвалою господарського суду у задоволенні позовної заяви Приватного підприємства "РИК" про застосування наслідків нікчемного правочину, в якій просить суд застосувати наслідки нікчемного правочину - договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу, посвідченого 10.09.07 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І.О., реєстровий номер 3938 - відмовлено.

13.12.17 р. ліквідатор подав до господарського суду заяву про застосування наслідків нікчемного правочину, в якій просить суд:

- застосувати наслідки нікчемного правочину - договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу, посвідченого 10.09.2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І.О., реєстровий № 3938;

- витребувати від ОСОБА_2 і передати законному власнику Приватному підприємству "РИК" нежитлове приміщення у будівлі складу літ. А1-1, у підвалі прим. №V поз. 1-5, загальною площею 225,9 кв.м., на І-му поверсі прим. №V поз. 6 загальною площею 10,5 кв.м., у загальному користуванні мостіння І, розташоване за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Байкальська, буд. 6М/1;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення у будівлі складу літ. А1-1, у підвалі прим. №V поз. 1-5, загальною площею 225,9 кв.м., на І-му поверсі прим. №V поз. 6 загальною площею 10,5 кв.м., у загальному користуванні мостіння І, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Байкальська, буд. 6М/1, здійснену КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" 23 січня 2008 року.

06.02.18р. до господарського суду Дніпропетровської області від ОСОБА_2 надійшло клопотання, в якому просив закрити провадження у справі в частині розгляду позовної заяви ПП "РИК" до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемного правочину.

Також 05.03.18 р. представник ОСОБА_2 . подав до господарського суду заяву про застосування строку позовної давності.

Ухвалою господарського суду від 05.03.19р. у справі відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі в частині розгляду позовної заяви ПП "РИК" до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемного правочину.

Задоволено заяву ліквідатора №02-13/84 від 12.12.17 р. про застосування наслідків нікчемного правочину.

Витребувано від ОСОБА_2 і передати Приватному підприємству "РИК" нежитлове приміщення у будівлі складу літ. А1-1, у підвалі прим. № V поз. 1-5, загальною площею 225,9 кв.м., на І-му поверсі прим. № V поз. 6 загальною площею 10,5 кв.м., у загальному користуванні мостіння І, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Байкальська, буд. 6М/1.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення у будівлі складу літ. А1-1, у підвалі прим. № V поз. 1-5, загальною площею 225,9 кв.м., на І-му поверсі прим. № V поз. 6 загальною площею 10,5 кв.м., у загальному користуванні мостіння І, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Байкальська, буд. 6М/1, здійснену КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" 23 січня 2008 року.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги щодо відповідності закону та обґрунтованості винесеної судом першої інстанції ухвали, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Згідно із частиною 6 статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

За змістом статті 9 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (надалі - Закон) справи про банкрутство розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Частиною 4 статті 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Згідно вимог статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.11.2005 між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський Акціонерний Банк м. Київ в особі Дніпропетровської філії відкритого акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк м. Дніпропетровськ та Приватним підприємством „РИК" був укладений кредитний договір № 70/К-гр (кредитна лінія).

Згідно кредитного договору № 70/К-гр від 03.11.2005 року, банк надав підприємству у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у вигляді поновлювальної кредитної лінії в сумі 2 300 000,00 (два мільйони триста тисяч) грн.

Згідно п.1.1.2 договору кредиту термі н користування кредитом встановлювався до 16-00 години 02.10.2007 року.

Банк свої зобов`язання по наданню кредиту виконав в повному обсязі, що підтверджується наданими документами, а саме: платіжне доручення № 1 від 10.11.2005 року, платіжне доручення № 2 від 10.11.2005 року, платіжне доручення № 3 від 10.11.2005 року, меморіальний ордер № 5200 від 10.11.2005 року, платіжне доручення № 4 від 11.11.2005 року, платіжне доручення № 5 від 11.11.2005 року, платіжне доручення № 6 від 11.11.2005 року, платіжне доручення № 8 від 11.11.2005 року, платіжне доручення № 9 від 14.11.2005 року, платіжне доручення № 10 від 18.11.2005 року, платіжне доручення № 11 від 18.11.2005 року.

08 листопада 2005 року між ПП "РИК" та ВАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" було укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку банку передано в тому числі нежитлові приміщення, що були предметом договору купівлі-продажу.

10 вересня 2007 року між ПП "РИК" та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І.О., реєстровий №3938.

Згідно п.1.2 зазначеного договору ПП "РИК" передало у власність ОСОБА_2 нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 здійснена 23 січня 2008 року.

В обґрунтування своїх вимог, ліквідатор посилається на той факт, що приміщення відчужено без згоди іпотекодержателя шляхом вчинення злочину у вигляді службового підроблення.

Як зазначає ліквідатор боржником за нікчемним правочином не одержано нічого, правочин є нікчемним і додаткове визнання його недійсним не вимагається в силу ч. 2 ст. 215 ЦК України, у зв`язку з чим просив господарський суд застосувати наслідки нікчемного правочину - купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу від 10.09.2007р.

Господарським судом встановлено, що вказане приміщення було відчужено без згоди іпотекодержателя, оскільки рішення ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про дозвіл на продаж майна, що є предметом іпотеки не приймалось. Крім того, грошові кошти за продане майно до продавця та/або іпотекодержателя не надходили.

Проаналізувавши зміст ст. 216, 228 ЦК України, частину 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», ст. 26,37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 75 ГПК України, господарським судом встановлено нікчемність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І.О., реєстровий №3938, укладеного 10 вересня 2007 року між ПП «РИК» та ОСОБА_2 .

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені у ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину -правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зміст статті 215 ЦК України передбачає умови недійсності правочину:

1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства ( ст. 228 ЦК України):

1. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

2. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

3. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції колегія суддів вважає обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Суд першої інстанції послався на те, що спірне приміщення було відчужено без згоди іпотекодержателя шляхом вчинення злочину у вигляді службового підроблення, що підтверджується постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 09.04.2012 року у кримінальній справі № 1-108/11 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.336 КК України.

У постанові Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2012 року у кримінальній справі №1-108/11 зазначається наступне: "ОСОБА_6 склав заяву на ім`я приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевої І.А. від імені директора Дніпропетровського філіалу ВАТ "ВАБанк" ОСОБА_7, в якій умисно вніс відомості, які повністю не відповідають дійсності про те, що ВАТ "ВАБанк" в особі Дніпропетровського філіалу не заперечує проти зняття заборони на реалізацію нерухомого майна ПП "РИК" відповідно до іпотечного договору № 1 від 08.11.2005 р., яке знаходиться за адресою - м. Дніпропетровськ, вул. Байкальська, 6М/1 (реєстраційний номер 6500125).

У відповідності до даної заяви, за згодою банка підлягає частковій реалізації залогове майно за договорами купівлі-продажу (з відстрочкою платежу) власником ПП "РИК" ОСОБА_4 з метою скерування грошових коштів до Дніпропетровського філіалу ВАТ "ВАБанк" для погашення кредиторської заборгованості за договором № 70/К-гр від 03.11.2005р. покупцям - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 "

На підстві викладеного, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про те, що рішення ВАТ "ВАБанк" про дозвіл на продаж ПП "РИК" майна, що є предметом іпотеки, не приймалось та грошові кошти за продане майно до продавця та/або іпотекодержателя не надходили.

Аналізуючи зазначені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що у постанові Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 09.04.2012 року у кримінальній справі № 1-108/11 за обвинуваченням колишнього працівника ВАТ « ВАБанк» ОСОБА_6 не було встановлено умислу та вини сторін договору купівлі-продажу ПП «РИК» та ОСОБА_2 на настання протиправних наслідків.

Суд першої інстанції дійшов передчасних висновків щодо відсутності доказів проведення належного розрахунку між сторонами за умовами, передбаченими договором.

В ухвалі господарського суду Дніпропетровської області від 05.09.2017 року у справі №34/5005/15644/2011 (т.5, а.с. 191-195) вказано, що на виконання постанови Вищого господарського суду стосовно надання оцінки доказам проведеного розрахунку згідно п. 2.1. договору від 10.09.2007 року було досліджено оригінал договору купівлі -продажу. В п. 1.2 вказаного договору передбачено перерахування покупцем на протязі двох банківських днів у Дніпропетровській філії ВАТ « Ві Ей Бі Банк» на розрахунковий рахунок 25000,00 грн.. а залишкова сума буде перерахована покупцем в строк до 10.09.2009 року. У зазначеному договорі купівлі-продажу, приватний нотаріус Румянцева І.О. зробила наступний запис: «Згідно листа № 5 від 23.12.2007р. ПП «РИК», покупець по цьому договору ОСОБА_2 повністю з ним розрахувався відповідно до п. 2.1. цього Договору». На цьому записі стоїть підпис та печатка приватного нотаріуса Румянцевої І.О.

У зазначеній ухвалі господарського суду Дніпропетровської області від 05.09.2017 року також встановлено, що за згодою сторін форма оплати була змінена з безготівкового розрахунку на готівкову форму оплати. Відповідач надав для огляду в оригіналі квитанції оплати суми відповідно до п.2.1 договору. Зміни до п. 2.1 договору не були внесені, але цей пункт ніхто не оскаржував. В матеріалах справи знаходяться докази оплати відповідачем суми 120000,00 грн. по спірному договору, що підтверджує повний розрахунок за Договором купівлі-продажу від 10.09.2007 року.

Ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 05.09.2017 року оскаржена не була і вступила в законну силу.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що спірний правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а відтак не є таким, що порушує публічний порядок.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_2 щодо пропуску строку позовної давності, Господарський суд Дніпропетровської області дійшов висновків проте, що ліквідатором не пропущений строк позовної давності, оскільки вбачається з пояснень ліквідатора, про факт укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна ліквідатор ПП "РИК" дізналася під час здійснення заходів ліквідаційної процедури підприємства з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказане підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, яка датована 17.02.16 р.

З такими висновками колегія апеляційного суду не погоджується з наступних підстав.

За змістом статті 256 Цивільного кодексу України, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до статті 261, 257 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до частин 3-5 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

З урахуванням частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право.

Однак, розглянувши заявлене ОСОБА_2 клопотання та відмовивши у його задоволенні, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що Законом України № 4176-VI від 20.12.2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства", що набрав чинності з 15.01.2012 року, виключено ч. 4 ст.258 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 5 розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 4176-УІ від 20.12.2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має звернутися до суду з позовом про:

1) визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману;

2) застосування наслідків нікчемного правочину;

3) визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

При цьому, стосовно вимог, передбачених підпунктами 1 та 2 цього пункту, особа може звернутися до суду лише за умови, якщо строк їх пред`явлення, встановлений положеннями Цивільного кодексу України (435-15), що діяли до набрання чинності цим Законом, не сплив на момент набрання чинності ним Законом.

В заяві про застосування позовної давності та в своїй апеляційній скарзі, ОСОБА_2 послався на те, що позовна заява ліквідатора про застосування наслідків нікчемного правочину - договору купівлі-продажу від 10.09.2007 року могла бути подана ліквідатором ПП "РИК" до 15 січня 2015 року, тобто протягом трьох років після набрання чинності 15.01.2012 року Законом України № 4176-УІ від 20.12.2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства".

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що, строк позовної давності сплинув 11.01.2015 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції критично ставиться до доводів ліквідатора про те, що йому стало відомо про факт укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна під час здійснення заходів ліквідаційної процедури підприємства з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, яка датована 17.02.16 р. ( т. 3, а.с.103) з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 04.11.11 року було прийнято заяву ПАТ «ВіЕйБі Банк» та порушено провадження у справі про банкрутство ПП «РИК» ( т.1.а.с. 1-5). До заяви про порушення провадження у справі про банкрутство ПП «РИК» банком було долучено кредитний договір № 70/К-гр, іпотечний договір № 1 від 08.11.2005 року ( т.1, а.с.-26-34). В іпотечному договорі визначено спірне майно як предмет іпотеки.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги щодо відповідності закону та обґрунтованості винесеної судом першої інстанції ухвали, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Відповідно до ст. 3-1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2344-ХII від 14.05.1992 в редакції Закону № 784-XIV від 30.06.1999 з наступними змінами та доповненнями) -якщо інше не передбачено цим Законом, арбітражним керуючим (розпорядником майна, керуючим санацією, ліквідатором) може бути призначено фізичну особу - суб`єкта підприємницької діяльності, яка має вищу юридичну або економічну освіту, володіє спеціальними знаннями та не є зацікавленою особою щодо боржника і кредиторів.

Відповідно до ч.6 ст.3-1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (№ 784-XIV від 30.06.1999р.) при реалізації своїх прав та обов`язків, арбітражний керуючий зобов`язаний діяти сумлінно та розумно з урахуванням інтересів боржника та його кредиторів.

Стаття 5 вищевказаного Закону зобов`язує арбітражного керуючого здійснювати заходи щодо захисту майна боржника; аналізувати фінансову, господарську та інвестиційну діяльність боржника, його становище на ринках і т.д.

Згідно з вимогами ст. 24 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2344-ХII від 14.05.1992 в редакції Закону № 784-XIV від 30.06.1999 з наступними змінами та доповненнями), законодавцем визначені функції господарського суду у ліквідаційній процедурі, а саме: у постанові про визнання боржника банкрутом господарський суд відкриває ліквідаційну процедуру, призначає ліквідатора в порядку, передбаченому для призначення керуючого санацією. Господарський суд має право призначити ліквідатором особу, яка виконувала повноваження розпорядника майна або (та) керуючого санацією боржника. За клопотанням ліквідатора, погодженим з комітетом кредиторів, господарський суд призначає членів ліквідаційної комісії. У разі ліквідації державного підприємства або підприємства, у статутному капіталі якого державна частка складає більш ніж двадцять п`ять відсотків, господарський суд призначає членами ліквідаційної комісії представника державного органу з питань банкрутства та при необхідності - органу місцевого самоврядування. Ліквідатор (ліквідаційна комісія) виконують свої повноваження до завершення ліквідаційної процедури в порядку, встановленому цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. У ліквідаційній процедурі господарський суд: розглядає скарги на дії учасників ліквідаційної процедури; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" ( в редакції Закону № 784-XIV від 30.06.1999р. з наступними змінами та доповненнями) ліквідатор з дня свого призначення вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута; реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку передбаченому цим Законом.

З огляду на вказані вимого чинного законодавства про банкрутство щодо виконання обов`язків арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ліквідатор Лукашук Л.С. тільки 17.02.2016 року дізналася про факт укладення договору купівлі-продажу іпотечного майна. Дані висновки суду першої інстанції спростовуються тим, що ухвала про порушення провадження у справі про банкрутство була прийнята 04.11.2011 року і арбітражними керуючими по даній справі повинні були вживатися заходи визначені ст.ст. 3-1, 5 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" ( в редакції Закону № 784-XIV від 30.06.1999р. з наступними змінами та доповненнями). Неналежне виконання своїх обов`язків арбітражними керуючими (ліквідаторами) не є підставою вважати строк позовної давності таким, що не сплинув.

Таким, чином висновок суду першої інстанції про те, що ліквідатором не було пропущено строк на подачу заяви про застосування наслідків нікчемного правочину є таким, що не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Крім того, ОСОБА_2 було заявлено клопотання про закриття провадження у справі в частині розгляду позовної заяви Приватного підприємства "РИК" до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемного правочину.

В клопотанні ОСОБА_2 , посилаючись на ст.ст. 231, 175 ГПК України, зазначено, що ухвалою господарського суду від 05.09.17 р. відмовлено у задоволенні позовної заяви Приватного підприємства "РИК", 49081, м. Дніпропетровськ, вул. Воєнна, буд.51 про застосування наслідків нікчемного правочину, в якій просить суд застосувати наслідки нікчемного правочину - договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу, посвідченого 10.09.07 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І.О., реєстровий номер 3938.

Нормами п. 2 ч. 1 ст. 175 ГПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу (п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду ухвали господарського суду від 05.09.17 р. було витребування від ОСОБА_2 та передача ПП "РИК" нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Байкальська, буд. 5М/1, в той час як предметом розгляду оскаржуваної ухвали місцевого суду є витребування від ОСОБА_2 та передача ПП "РИК" нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Байкальська, буд. 6М/1.

З огляду на викладене, колегія суддів поділяє висновок господарського суду щодо відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі в частині розгляду позовної заяви Приватного підприємства "РИК" до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемного правочину.

Відповідно до п. 2, ч. 1, ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно з ч. 1, ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.19р. у справі - скасуванню.

Керуючись ст.ст. 275, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.19р. у справі №34/5005/15644/2011 - скасувати.

У задоволені заяви ліквідатора Лукашук Л.С. №02-13/84 від 12.12.17 р. про застосування наслідків нікчемного правочину - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24.06.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя В.О. Кузнецов

Суддя І.О. Вечірко