ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/20557/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.,

за участю секретаря судового засідання - Журавльова А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2018 (Чорногуз М.Г., Агрикова О.В., Жук Г.А.) та рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2018 (Морозов С.М.) у справі №910/20557/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", треті особи 1)Товариство з обмеженою відповідальністю "Максі В", 2) Національний банк України, 3) Міністерство фінансів України про розірвання договору

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" (далі - Позивач) звернулося в Господарський суд міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" (далі - Відповідач), треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю "Максі В" (далі - Третя особа-1), Національний банк України (далі - Третя особа-2), Міністерство фінансів України (далі - Третя особа-3) про розірвання договору поруки № 4М15101И/П від 26.10.2016.

2. В обґрунтування позовних вимог Позивач послався на істотне порушення Відповідачем умов договору поруки № 4М15101И/П від 26.10.2016, а саме ненадання Позивачу належним чином посвідчених копій документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором №4М15101И від 18.12.2015, виконання зобов`язань за яким забезпечено спірним договором поруки.

Короткий зміст оскаржуваного рішення, ухваленого судом першої інстанції

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.03.2018 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

4. Рішення суду мотивовано тим, що підставою для розірвання договору може бути належним чином доведений факт невиконання Відповідачем передбачених договором зобов`язань, що призводить до завдання іншій стороні значної шкоди. В той час, як Позивачем не було належним чином доведено порушень умов договору поруки Відповідачем та завданої цими порушеннями шкоди, внаслідок яких Позивача значною мірою було позбавлено того, на що він розраховував при укладенні договору.

Короткий зміст оскаржуваної постанови, прийнятої судом апеляційної інстанції

5. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2018 залишено без змін з тих же підстав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

6. Позивач подав касаційну скаргу на рішення та постанову судів попередніх інстанцій, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи Позивача, який подав касаційну скаргу (узагальнено)

7. Позивач виконав у повному обсязі свої зобов`язання за договором поруки, сплативши Відповідачу повну суму зобов`язань боржника за кредитним договором №4М15101И від 18.12.2015, доказом чого є платіжне доручення №2280 від 28.10.2016, чого не врахував місцевий господарський суд, який відмовив в задоволенні клопотання про витребування доказів та розглянув справу не маючи копії кредитного договору та розрахунку заборгованості за кредитним договором.

8. Господарськими судами попередніх інстанцій неправильно застосовано статті 16, 512, 517, 556, 614, 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтю 188 Господарського кодексу України (далі - ГК України), а також порушено статті 73, 74, 77, 78, 79, 236 ГПК України, що призвело до прийняття необґрунтованого та незаконного рішення.

Позиція інших учасників справи на касаційну скаргу

9. Відповідач та Треті особи відзив на касаційну скаргу не надали, що у відповідності до частини 3 статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень у даній справі у касаційному порядку.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції

10. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

За приписами частин 1, 2 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

11. Відповідно до пункту 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.

12. Виходячи з системного аналізу зазначених вище норм права, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що для виникнення у Відповідача обов`язку передати копії відповідних документів, обов`язок Третьої особи-1 за кредитним договором має бути виконаний Позивачем у повному обсязі. Факту виконання поручителем свого обов`язку перед боржником за кредитним договором щодо погашення повної суми заборгованості судами не встановлено.

13. Відповідно до пункту 10 договору поруки кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п`яти) робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

14. Згідно з частинами 1, 2 статті 556 ЦК України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

14.1. Правовий аналіз норм частин 1 та 2 статті 556 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов`язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини 1 статті 512 ЦК України, який передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов`язанні внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). Часткове виконання поручителем зобов`язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №910/22440/17, від 19.06.2018 у справі № 910/21148/17, від 25.06.2018 у справі №910/20599/17).

15. З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що Позивачем не доведено його право вимагати від Відповідача передачі документів, які підтверджують зобов`язання Третьої особи-1 перед Відповідачем за кредитним договором від 18.12.2015.

16. Щодо розірвання договору поруки на вимогу однієї із сторін, у зв`язку з істотним порушенням умов договору, то господарські суди попередніх інстанцій вказали на недотримання сторонами спору порядку розірвання спірного договору поруки, визначеному, зокрема, статтею 188 ГК України і встановили, що сторони у спірному договорі обумовили, що дострокове розірвання цього договору здійснюється за їх письмовою згодою, однак, належних і допустимих доказів на підтвердження дотримання сторонами порядку розірвання договору поруки відповідно до норм чинного законодавства та умов спірного договору матеріали справи не містять.

17. Водночас, сторона спору, яка не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, не позбавляється права реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення договору та вирішити існуючий конфлікт у суді в силу прямої вказівки, що міститься в частині 2 статті 651 ЦК України. Право особи на звернення до суду для внесення змін у договір (чи його розірвання) у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 ЦК України, способам, передбаченим нею (зміна чи припинення правовідношення) та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони (аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі №914/2649/17).

18. Таким чином, надсилання відповідачу пропозицій про розірвання спірного договору є виключно правом, а не обов`язком позивача, тому недотримання вимог частини 2 статті 188 ГК України щодо надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання умов договору не позбавляє позивача права звернутися до суду з позовом до відповідача про розірвання договору за наявності спору.

19. Отже, хоча суди першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на статтю 188 ГК України, дійшли висновку про недотримання сторонами порядку досудового врегулювання питання розірвання договору відповідно до вказаної статті, однак це не вплинуло на правильність висновків судів щодо вирішення спору по суті спірних правовідносин.

20. Господарські суди попередніх інстанцій, дослідивши обставини та зібрані у справі докази, надавши оцінку умовам спірного договору та врахувавши положення законодавства, які регулюють порядок розірвання договору за рішенням суду та за ініціативою однієї із сторін, не встановили обставин, які передбачали б можливість розірвання договору поруки з підстав, заявлених у позові, та свідчили б про істотність порушення Відповідачем умов договору.

21. Суди попередніх інстанцій з`ясували, що Позивачем не надано, як і не містять матеріали справи, доказів на підтвердження того, що невиконання Відповідачем зобов`язань є істотним порушенням, внаслідок якого Позивач зазнав значних збитків.

22. В силу положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

23. При цьому, у разі невиконання Відповідачем умов договору поруки, Позивач не позбавлений права звернутися з позовом про зобов`язання виконати умови договору, оскільки перехід до поручителя прав кредитора у зобов`язанні після виконання ним обов`язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону (частини 1, 2 статті 556 ЦК України), будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

24. Враховуючи наведені положення законодавства та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, а також, зважаючи, що Позивач належними доказами не довів наявності підстав для задоволення позовних вимог про розірвання договору поруки із заявлених ним мотивів, колегія суддів дійшла висновку, що господарські суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову про розірвання договору поруки від 26.10.2016.

25. Доводи касаційної скарги, наведені в пунктах 7, 8 постанови, Судом відхиляються з підстав, наведених у даній постанові.

26. Таким чином, колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги Позивача на предмет законності оскаржуваних судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом на результат вирішення спору не впливають.

25. Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права.

27. Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Понамарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

28. З огляду на викладене вище, касаційна скарга Позивача задоволенню не підлягає, а оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін як законні та обґрунтовані.

Щодо розподілу судових витрат

29. Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані судові рішення, судові витрати, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2018 у справі №910/20557/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Суховий В.Г.

Судді Берднік І.С.

Міщенко І.С.