ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2019 р. м. Київ Справа№ 910/1168/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Чорної Л.В.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу: згідно протоколу судового засідання від 19.06.19
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської ради
на рішенняГосподарського суду міста Києва
від27.03.2019
суддя Данилова М.В., м. Київ
повний текст складений08.04.2019
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Спорт", м. Київ
доКиївської міської ради, м. Київ
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
провизнання незаконним та скасування рішення

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гранд Спорт" (надалі- позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (надалі - відповідач) про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради № 207/6258 від 20.11.2018 року "Про розірвання договору оренди земельної ділянки в урочищі Чорторий у Деснянському районі м. Києва від 15.04.2004 року № 62-6-00126".

Позовна заява мотивована тим, що оскаржуване рішення Київської міської ради № 207/6258 від 20.11.2018 року є незаконним та прийняте з порушенням норм чинного законодавства, оскільки дії позивача були спрямовані на здійснення забудови земельної ділянки та не порушували умови договору оренди земельної ділянки, укладеного між сторонами, а отже, у відповідача були відсутні підстави для одностороннього розірвання зазначеного договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.03.2019 у справі № 910/1168/19 позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Спорт" задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради № 207/6258 від 20.11.2018 року "Про розірвання договору оренди земельної ділянки в урочищі Чорторий у Деснянському районі м. Києва від 15.04.2004 року № 62-6-00126. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням, Київська міська рада звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2019 у справі № 910/1168/19 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

У доводах апеляційного оскарження відповідач, як і в суді першої інстанції, наголосив щодо порушення позивачем п.п. 3.1, 4.5, 7.3 договору оренди земельної ділянки в частині обов`язку закінчити забудову земельної ділянки не пізніше ніж через три роки з моменту державної реєстрації Договору, внаслідок чого, земельна ділянка не використовується відповідно до її цільового призначення. Також, відповідач, посилаючись на приписи ст. 32 Закону України "Про оренду землі", зазначив про відсутність заборони для сторін договору оренди земельної ділянки передбачити випадки розірвання договору в односторонньому порядку шляхом вчинення стороною одностороннього правочину, що оформляється прийняттям рішення у встановленому порядку. Крім того, вказав, що позивачем не надано жодного доказу, що з моменту отримання дозволу на виконання будівельних робіт у 2006р., а потім його перереєстрації у 2009р., до теперішнього часу не завершено будівництво об`єкту згідно із його цільовим призначенням, визначеним у договорі. Між тим, відповідач також наголосив, що як встановлено у акті №18-330-03 від 04.10.2018 обстеження земельної ділянки, на момент прийняття оскарженого рішення, жодних будівельних робіт на спірній земельній ділянці не ведеться.

Відтак, за доводами відповідача, спірне рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства та умов договору оренди, оскільки право орендодавця на одностороннє розірвання договору оренди землі регламентовано положеннями Закону України "Про оренду землі" і така можливість прямо передбачена умовами укладеного між сторонами договору. Підставою для прийняття такого рішення було невиконання позивачем умов договору в частині дотримання граничного строку забудови земельної ділянки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/1168/19, розгляд апеляційної скарги Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2019 у справі № 910/1168/19 призначено на 19.06.2019.

11.06.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Позивач у відзиві просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2019 у справі № 910/1168/19 залишити без змін, як таке, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Позивач, заперечуючи, наголосив, що умов договору оренди не порушував, а затримка з початком забудови земельної ділянки відбулася не з вини орендаря. Позивачем вживалися всі заходи для використання земельної ділянки за цільовим призначенням та не порушено встановленого обов`язку приступити до використання земельної ділянки для забудови. Водночас, незавершеність забудови земельної ділянки протягом трьох років з моменту державної реєстрації договору оренди не є свідченням того, що земельна ділянка не використовується відповідно до її цільового призначення, і, в свою чергу, не може вважатися використанням земельної ділянки не за цільовим призначенням.

До судового засідання від 19.06.2019 з`явились представники позивача та відповідача.

Третя особа в судове засідання не з`явилася.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на те, що третя особа належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, враховуючи те, що її явка обов`язковою не визнавалась, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду судового рішення за наявними матеріалами справи за присутності представників позивача та відповідача.

В судовому засіданні представник скаржника вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив апеляційну скаргу задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2019 у справі № 910/1168/19 скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Адвокат позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечував, з наведених у відзиві на апеляційну скаргу підстав та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт-без задоволення.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу Київської міської ради залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення Київської міської ради «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» від 10.07.2003 № 638/798 (п.30), 09.03.2004 між Київською міською радою (надалі - відповідач) та товариством з обмеженою відповідальністю "ГРАНД СПОРТ" (надалі - позивач або ТОВ "ГРАНД СПОРТ") укладено договір оренди земельної ділянки (надалі - Договір оренди), який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. (реєстровий № 209) та зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, про що зроблено запис від 15.04.2004 за № 62-6-00126 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Згідно з умовами вказаного договору оренди відповідач передав позивачу за актом приймання-передачі в оренду на 25 років земельну ділянку з такими характеристиками: місце розташування - урочище Чорторий у Деснянському районі м. Києва; розмір - 1,9989 га; цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування спортивного автокомплексу; кадастровий номер - :62:206:0007. (п. 1.1.)

Пунктом 3.1. договору передбачено, що даний договір встановлює наступні обмеження, серед яких, завершити забудову земельної ділянки в строки встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженого в установленому порядку, але не пізніше, ніж через три роки з моменту державної реєстрації цього Договору, тощо.

Відповідно до п. 7.3. договір може бути достроково розірваний в односторонньому порядку, за ініціативою орендодавця, в разі використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам, не за цільовим призначенням, систематичної несплати орендної плати (протягом двох місяців поспіль) та невиконання Орендарем інших умов цього договору

З метою проведення забудови земельної ділянки позивачем було замовлено у Проектного інституту СБ України розроблення проекту на будівництво, за результатами чого вказаним проектним інститутом підготовлено проект на будівництво спортивного автокомплексу (дитячо-молодіжного розважально-навчального картингового центру) в урочищі Чорторий у Деснянському районі м. Києва, який отримав позитивний висновок комплексної державної експертизи від 15.09.2009 № 5138.

06.10.2006 Управлінням державного архітектурно-будівельного будівельного контролю м. Києва позивачу було видано дозвіл на виконання будівельних робіт № 2205- Дс/С відповідно до проектної документації, що була узгоджена та зареєстрована Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища за № 007-8178 від 30.09.2005. Згодом вказаний дозвіл було продовжено до 18.12.2008.

15.01.2009 Інспекцією державного архітектурно-будівельного будівельного контролю у місті Києві перереєстровано виданий раніше дозвіл № 2205-Дс/С та видано ТОВ "ГРАНД СПОРТ" дозвіл на виконання будівельних робіт № 1103-Дс/с від 15.01.2009.

Будівництво спортивного автокомплексу розпочалося на підставі укладеного 03 травня 2006 року між позивачем та ТОВ "ЖИТЛО-БУД" договору № 3-5 підряду на будівництво спортивного автокомплексу в урочищі Чорторий у Деснянському районі м. Києва.

ТОВ "ЖИТЛО-БУД", як підряднику Головним управлінням контролю за благоустроєм та зовнішнім дизайном міста Києва було видано ордер № 6030181 на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення у зв`язку із встановленням тимчасової огорожі на період будівництва спортивного авто комплексу.

У зв`язку з припиненням діяльності підрядника ТОВ "ЖИТЛО-БУД" позивачем 25.02.2018 року було укладено з ТОВ "ЮКІТІС" Рамкову угоду підряду на капітальне будівництво, згідно якої сторони погодили умови спільної співпраці з реалізації проекту на будівництво спортивного авто комплексу.

Водночас, актом обстеження земельної ділянки №18-330-03 від 04.10.2018 (далі - акт обстеження), який складено Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 № 16/890 в рамках самоврядного контролю, передбаченого ст. 189 Земельного кодексу України, встановлено, що земельна ділянка не використовується за цільовим призначенням - будівництво спортивного автокомплексу не ведеться та не завершено. На земельній ділянці розміщені три об`єкта незавершеного будівництва невстановленого призначення. Територія земельної ділянки огороджена дерев`яним парканом, який частково демонтований, вкрита бур`янами та частково захаращена будівельним сміттям.

Надалі, 20.11.2018 Київською міською радою було прийнято рішення № 207/6258 "Про розірвання договору оренди земельної ділянки в урочищі Чорторий у Деснянському районі м. Києва від 15.04.2004 № 62-6-00126 (надалі - рішення № 207/6258), згідно з яким Київська міська рада вирішила: «Розірвати договір оренди земельної ділянки від 15.04.2004 № 62-6-00126 площею 1,9989га ( кадастровий номер :62:206:0007), укладений між Київською міською радою та ТОВ "ГРАНД СПОРТ" на підставі пункту 30 рішення Київської міської ради від 10.07.2003 N 638/798 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею", для будівництва експлуатації та обслуговування спортивного автокомплексу в урочищі Чорторий у Деснянському районі м. Києва (справа № А-25993).».

Підставою розірвання договору оренди земельної ділянки від 15.04.2004 № 62-6-00126 у рішенні № 207/6258 визначено, що "... товариством з обмеженою відповідальністю «ГРАНД СПОРТ» не виконуються умови пунктів 3.1. та 4.5. цього договору оренди, а саме: не завершено забудову земельної ділянки протягом трьох років з моменту державної реєстрації цього договору і, як наслідок, земельна ділянка не використовується відповідно до її цільового призначення...". (а.с 21)

Позивач вказав, що зазначене рішення № 207/6258 є таким, що прийнято з порушенням приписів чинного законодавства та свідчить про втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, у право особи користуватися відповідною земельною ділянкою, а, відтак, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, обґрунтовуючи свою позицію наступним.

Як звернуто увагу позивачем, підстави припинення права користування земельною ділянкою вичерпно закріплені у статті 141 Земельного кодексу України, однак зазначена відповідачем в оскаржуваному рішенні підстава не відповідає жодній з них. Так, схожою за формулюванням, але відмінною за змістом, є закріплена у вказаній статті така підстава, як використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Окрім того, як випливає зі статті 143 Земельного кодексу України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі, серед іншого, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Разом з цим, позивач наголосив, що він дотримується свого обов`язку використання землі за цільовим призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування спортивного автокомплексу: як свідчить вище вказана документація, на орендованій земельній ділянці розпочато будівництво об`єкта, який у повній мірі відповідає її цільовому призначенню, а враховуючи загальний строк дії договору оренди земельної ділянки (25 років) незавершеність забудови протягом трьох років з моменту державної реєстрації договору ніяк не може свідчити про використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, вона може вказувати на певне недотримання умови в частині строку, що позивачем не заперечується і є результатом впливу об`єктивних чинників. При цьому, позивачем вживались і вживаються всі залежні від нього заходи щодо належного виконання зобов`язання та у повній мірі виконуються інші обов`язки, визначені договором та законодавством.

Окрім того, позивач також звернув увагу, що за результатами проведення технічної інвентаризації спортивного автокомплексу (дитячо-молодіжного розважально-навчального картингового центру) в урочищі Чорторий у Деснянському районі м. Києва, проведеної інженером ТОВ "ОРЕНТ", було встановлено, що готовність об`єкта незавершеного будівництва (спортивного автокмоплексу) складає: літ. "А" адміністративно-побутовий корпус з кафе 53%; літ. "Б" - технічні бокси 68%; літ. "В" - пост охорони 71 %, що підтверджується довідкою № 2/396 від 10.12.2018 року.

Таким чином, незавершеність забудови земельної ділянки протягом трьох років з моменту державної реєстрації договору оренди не є свідченням того, що земельна ділянка не використовується відповідно до її цільового призначення, і, в свою чергу, не може вважатися використанням земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Крім того, позивач також зазначив, що не проведення остаточної забудови земельної ділянки відбулося не з вини позивача, а, отже, не може бути підставою для застосування відповідачем такого заходу відповідальності до позивача як розірвання договору оренди в односторонньому порядку. При цьому, посилався на те, що зазначений висновок повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 910/4198/16.

Так, у зазначеній справі № 910/4198/16, Верховний Суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності вини позивача у порушенні строків завершення забудови земельної ділянки та, як наслідок, відсутності підстав для застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді розірвання договору, оскільки позивачем були вчинені всі необхідні та передбачені законодавством і договором дії, спрямовані на забудову орендованої земельної ділянки, а недотримання визначених п. 8.4. договору строків завершення будівництва сталось через тривалість надання уповноваженими органами технічних умов, розроблення проектно-будівельної документації, її погодження і затвердження вказаними органами, надання позивачу необхідних дозволів, а також протест громадськості проти будівництва, тобто не з вини позивача...".

Відповідач, заперечуючи задоволення позовних вимог, зазначив, що не забудова земельної ділянки прямо порушує вимоги умов договору та наносить шкоду Київській міській раді.

Так, позивачем на момент прийняття оскаржуваного рішення Київської міської ради будівництво на земельній ділянці не здійснювалось, термін дії дозволу на виконання будівельних робіт № 1103-Дс/С від 15.01.2009 закінчився (відмітки про продовження його дії дозволу після 10.02.2012 відсутні), тобто є всі підстави вважати про неналежне виконання позивачем умов договору, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення.

Зокрема, факт неналежного виконання позивачем умов договору підтверджується актом обстеження земельної ділянки № 18-330-03 від 04.10.2018, згідно з яким встановлено, що земельна ділянка не використовується за цільовим призначенням - будівництво спортивного автокомплексу не ведеться та не завершено. На земельній ділянці розміщені три об`єкта незавершеного будівництва невстановленого призначення. Територія земельної ділянки огороджена дерев`яним парканом, який частково демонтований, вкрита бур`янами та частково захаращена будівельним сміттям.

Також відповідач заперечив твердження позивача, що підрядник ТОВ "Житло-Буд", з яким позивач уклав договір підряду на будівництво спортивного автокомплексу в урочищі Чорторий в Деснянському районі м. Києва № 3-5 від 03.05.2007, припинив свою діяльність, оскільки згідно відомостей з ЄДРПОУ зазначене товариство не перебуває в процесі припинення. До того ж згідно зазначеного договору підряду № 3-5 від 03.05.2007 (п. 1.3.) вказаний наступний строк виконання робіт: початок робіт - 03.05.2007, закінчення робіт - 31.12.2008. Відтак, відповідач вважає не доведеним факт того, що позивач не мав об`єктивної можливості щодо виконання умов договору оренди.

Серед іншого, відповідач звернув увагу, що позивачем не зазначено та не надано жодного доказу, коли саме ним були розпочаті дії щодо виконання умов договору оренди, зокрема не вказано, коли був замовлений проект на будівництво спортивного автокомплексу. При цьому, послався на фактичні обставини названі позивачем, що ним замовлено проект на будівництво спортивного автокомплексу, який отримав позитивний висновок комплексної державної експертизи лише 15.09.2009, дозвіл на виконання будівельних робіт було видано позивачу від 30.09.2005 (який продовжено до 18.12.2008) та перереєстрований дозвіл на виконання будівельних робіт від 15.01.2009 тощо.

Отримання дозволу на виконання будівельних робіт лише 06.10.2006 не свідчить про добросовісність позивача та вчинення ним всіх можливих дій для виконання договору оренди. Адже, по-перше, не зрозуміло, які дії вчиняв позивач, починаючи з 15.04.2004 (з дати реєстрації договору оренди) протягом майже 2,5 років, по-друге, як вже зазначалось вище, орендар за договором не позбавлений права в установленому порядку звернутися до Київської міської ради як орендодавця з пропозицією продовжити строки здійснення забудови спірної земельної ділянки, доказів здійснення чого позивачем суду не надано.

Посилаючись на приписи ст. 32 Закону України "Про оренду землі", відповідач зазначив про відсутність заборони для сторін договору оренди земельної ділянки передбачити випадки розірвання договору в односторонньому порядку шляхом вчинення стороною одностороннього правочину, що оформляється прийняттям рішення у встановленому порядку.

Відповідач вважає, що оскільки моменту, з якого необхідно обраховувати початок спливу трьохрічного строку невикористання земельної ділянки для забудови, законом не встановлено, то навіть у випадку розширеного тлумачення цих норм, а саме - момент спливу вказаного строку починається з моменту отримання дозволу на виконання будівельних робіт, а не з моменту реєстрації права користування земельною ділянкою (з моменту реєстрації Договору оренди).

Таким чином, дозвіл на виконання будівельних робіт є безумовною правовою підставою для початку будівельних робіт. При цьому, відповідач послався на правову позицію викладену у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 910/5963/17 та в постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 910/8011/17.

Третя особа зазначила, що термін дії дозволу на виконання будівельних робіт від 15.01.2009 № 1103-Дс/С закінчився 15.01.2010 року. Інших документів дозвільного характеру, які дають право на виконання будівельних робіт позивачем не надано. Третьою особою проведено обстеження земельної ділянки в урочищі Чорторий у Деснянському районі міста Києва, в результаті якої було встановлено, що станом на 04.10.2018 ТОВ "Гранд Спорт" будівництво не завершено, а земельна ділянка не використовується за цільовим призначенням, про що Департаментом складений відповідний акт обстеження № 18-1330-03 від 04.10.2018.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову та відхиляє доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 21 Цивільного кодексу України (надалі-ЦК України) суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до положень статей 177, 181, 373, 374 ЦК України земельна ділянка (як індивідуалізований об`єкт, що має ознаки у вигляді кадастрового номеру, площі, меж) є об`єктом права власності територіальної громади, а правомочності щодо володіння та користування орендованою земельною ділянкою, як і правомочність розпорядження, є складовими права власності територіальної громади щодо земельної ділянки.

Згідно з приписами статей 525, 526, 629 ЦК України і статті 193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором, а частиною 3 цієї норми визначено, що у разі односторонньої відмови від договору повністю або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 32 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Положеннями статті 416 ЦК України передбачено, що право користування земельною ділянкою для забудови припиняється у разі, зокрема невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд.

Аналогічна за змістом норма міститься у статті 102-1 Земельного кодексу України, у відповідності до якої право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) припиняються в разі, зокрема, невикористання земельної ділянки для забудови в разі користування чужою земельною ділянкою для забудови протягом трьох років.

Отже, вказані статті передбачають автоматичне припинення права землекористування у випадку невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд.

Водночас, ані стаття 416 Цивільного кодексу України, ані стаття 102-1 Земельного кодексу України не вказують момент, з якого необхідно обраховувати початок спливу трьохрічного строку невикористання земельної ділянки для забудови. Дозвіл на виконання будівельних робіт є безумовною правовою підставою для початку будівельних робіт.

Аналогічна правова позиція щодо відліку моменту з якого необхідно обраховувати початок спливу трьохрічного строку невикористання земельної ділянки для забудови , викладена у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 910/5963/17, від 04.04.2018 у справі № 910/8011/17.

Таким чином, аналізуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду та відхиляє доводи відповідача щодо автоматичного припинення права землекористування у випадку невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд.

Відповідачем не подано жодного належного доказу щодо невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьохрічного строку.

Водночас, посилання відповідача в цій частині на акт обстеження земельної ділянки № 18-330-03 від 04.10.2018, як доказ невиконання умов договору, суд апеляційної інстанції оцінює критично.

Так, відповідно до акту обстеження земельної ділянки № 18-330-03 від 04.10.2018, який складено Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) земельна ділянка не використовується за цільовим призначенням - будівництво спортивного автокомплексу не ведеться та не завершено. На земельній ділянці розміщені три об`єкта незавершеного будівництва невстановленого призначення. Територія земельної ділянки огороджена дерев`яним парканом, який частково демонтований, вкрита бур`янами та частково захаращена будівельним сміттям.

Однак, цей акт не містить інформації щодо строку, протягом якого на зазначеній земельній ділянці не ведеться будівництво.

Місцевим господарським судом правомірно відзначено, що підставою для розірвання договору в разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, є встановлення факту такого використання земельної ділянки. У даному випадку, згідно умов договору, цільовим призначенням земельної ділянки є будівництво, експлуатація та обслуговування спортивного автокомплексу.

В свою чергу, позивачем подано докази, які підтверджують, що ним вчинено дії, спрямовані на здійснення забудови земельної ділянки (договір підряду, акт приймання виконаних підрядних робіт, дозволи на виконання робіт, рамкова угода підряду на капітальне будівництво, довідку про готовність об`єкту), та вчинення ним дій, спрямованих на виконання договору оренди.

У зв`язку з цим спірне рішення, спрямоване на припинення правовідносин, пов`язаних з реалізацією суб`єктивних та охоронюваних законом інтересів на землекористування, не відповідає вимогам чинного законодавства.

При цьому, аргументи скаржника про недослідження судом доказів, наданих на підтвердження невикористання земельної ділянки, а також посилання відповідача на порушення позивачем протягом тривалого часу положень договору оренди, не мають правового значення при вирішенні цього спору, оскільки його предметом спору є визнання недійсним рішення, прийнятого з питання, яке відповідач не мав повноважень вирішувати. Зазначені доводи можуть бути підставою для відповідного позову про розірвання договору оренди.

Аналогічна правова позиція визначена у постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 923/262/18.

Колегія суддів апеляційної інстанції враховує твердження відповідача, на яких він наголошував і під час судового розгляду в суді першої інстанції, щодо об`єктивної можливості розірвання договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених у п. 7.3. зазначеного договору, а саме в разі використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам, не за цільовим призначенням, систематичної несплати орендної плати (протягом двох місяців поспіль) та невиконання Орендарем інших умов цього договору. Водночас, у даному випадку відсутні докази, які б свідчили про недотримання орендарем зазначених умов договору.

Інші доводи скаржника не знайшли свого підтвердження та не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції про те, що рішення про дострокове розірвання договору оренди, укладеного між позивачем та відповідачем, не відповідає вимогам чинного законодавства, тому підставно скасоване судом.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

До таких активів може відноситися і право оренди (рішення у справі "Ісітрідіс проти Греції" від 25.03.1999 заява № 311107/96, п.54).

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. (рішення ЄСПЛ в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції").

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. (Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-92цс13, постанові Верховного Суду від 15.02.2018 № 910/5702/17)

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені обставини та застосовані правові норми, не вбачається відповідності заходу втручання відповідача у право оренди позивача спірною земельною ділянкою критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, напрацьованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Усі інші доводи та міркування відповідача, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Крім того, слід зазначити, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Колегія вважає, що у зазначеному питанні слід керуватися принципом "обґрунтованої достатності" визначених судом мотивів та підстав прийняття відповідного рішення.

Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Київської міської ради є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на Київської міської ради.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267 - 270, 273, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Київської міської ради залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2019 у справі № 910/1168/19 залишити без змін.

3. Справу № 910/1168/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 26.06.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Ю.Б.Михальська

Л.В. Чорна