ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"13" червня 2019 р.

м. Одеса

Справа № 916/1134/18

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Гут С.Ф.

При секретарі судового засідання Борисовій Н.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: - Мельніченко Т.С. - на підставі ордеру;

Від відповідача: - Степанович Д.Г. - на підставі довіреності.

розглянувши справу №916/1134/18 за позовом Державного підприємства „Адміністрація морських портів України” в особі відокремленого підрозділу – Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України”(адміністрація Одеського морського порту) до відповідача Одеського прикордонного загону Військової частини 2138 про зобов’язання укласти договір на відшкодування експлуатаційних витрат,-

ВСТАНОВИВ:

08.06.2018 року Державне підприємство „Адміністрація морських портів України”, в особі відокремленого підрозділу – Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України”(адміністрація Одеського морського порту) (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеського прикордонного загону Військова частина 2138 (далі - відповідач) про зобов’язання укласти договір на відшкодування витрат на спожиту електроенергію в редакції запропонованій позивачем.

Рішенням господарського суду Одеської області від 08.08.2018р. у справі №916/1134/18 у позові Державного підприємства „Адміністрація морських портів України” в особі відокремленого підрозділу – Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України”(адміністрація Одеського морського порту) до Одеського прикордонного загону Військової частини 2138 про зобов’язання укласти договір на відшкодування експлуатаційних витрат було відмовлено повністю. .

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.11.2018р. було залишено без змін рішення господарського суду Одеської області від 08.08.2018р.

Постановою Верховного суду від 12.02.2019р. касаційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу – Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) на Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.11.2018р. та рішення Господарського суду Одеської області від 08.08.2018р. у справі № 916/1134/18 було задоволено, рішення Господарського суду Одеської області від 08.08.2018р. (суддя Демешин О.А.) та Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.11.2018р. у справі № 916/1134/18 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

На підставі витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2019р. справу №916/1134/18 передано на новий розгляд судді Гута С.Ф.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 27.02.2019 року, справу № 916/1134/18 прийнято до свого провадження та прийнято розглядати за правилами загального позовного провадження., із призначенням підготовчого засідання на 26.03.2019 року.

14.03.2019р. до канцелярії господарського суду Одеської області від відповідача надійшли письмові пояснення з урахуванням постанови Верховного суду від 12.02.2019р. за вх.ГСОО№5030/19.

26.03.2019р. до канцелярії господарського суду Одеської області від позивача надійшли письмові пояснення з урахуванням постанови Верховного суду від 12.02.2019р. за вх.ГСОО№5832/19.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.03.2019р. було відкладено підготовче засідання на "11" квітня 2019 р. о 10:30 год.

26.03.2019р. до канцелярії господарського суду Одеської області від позивача надійшли заперечення на заяву про застосування строку позовної давності за вх.ГСОО№5830/19.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.04.2019р. було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 07.05.2019р.

07.05.2019р. до канцелярії господарського суду Одеської області від позивача надійшли заперечення на письмові пояснення відповідача з урахуванням постанови Верховного суду від 12.02.2019р. за вх.ГСОО№8878/19.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.05.2019р. було закрито підготовче провадження у справі №916/1134/18 із призначенням справи до судового розгляду по суті на 28.05.2019р. о 11:20 год.

28.05.2019р. у судовому засіданні було оголошено протокольну перерву до 13.06.2019р. о 11:00 год.

В судовому засіданні 13.06.2019р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду, повний текст якого буде складено 24.06.2019р.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

18.07.2008 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Військовою частиною 2138 (орендар) був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-155 (далі по тексту – договір, договір оренди), відповідно до пунктів 1.1., 1.2. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування для службового використання державне нерухоме майно - нежитлові приміщення, загальною площею 820,8 кв.м, розміщені за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6, що перебуває на балансі Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт".

Пунктом 2.1. договору сторони встановили, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

Відповідно до пунктів 10.1., 10.4. договору останній укладено строком до одного року, що діє з 18.07.2008 до 15.07.2009. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця та у разі належного виконання орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством за умови відсутності заперечень органу уповноваженому управляти об'єктом оренди, наданих орендодавцю у встановлений законодавством термін.

За умовами пункту 5.9. договору орендар зобов'язується здійснювати витрати, пов'язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору зобов'язується укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

18.07.2008 на виконання умов договору оренди Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та військова частина 2138 (орендар) підписали акт приймання-передачі державного нерухомого майна, що перебуває на балансі Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт".

29.12.2009 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та військовою частиною 2138 (орендар) був укладений договір № ДФ/155/1 про внесення змін до договору оренди від 18.07.2008, яким сторони продовжили термін дії цього договору до 15.06.2010 включно.

05.09.2012 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та військовою частиною 2138 (орендар) був укладений договір № ДФ/155/2 про внесення змін до договору оренди від 18.07.2008, яким сторони продовжити термін дії цього договору до 15.04.2013 включно.

Відповідно до Закону України "Про морські порти", що набрав чинності 13.06.2013, розпорядження Кабінету Міністрів України № 133-р від 04.03.2013 та наказу Міністерства інфраструктури України № 163 від 19.03.2013 державні підприємства морського транспорту, в тому числі і позивач - Державне підприємств "Одеський морський торговельний порт", були реорганізовані шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та зобов'язань щодо них, відповідно до розподільчих балансів.

У результаті реорганізації Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" стратегічні об'єкти портової інфраструктури, частина іншого майна, права та обов'язки щодо них, були передані Державному підприємству "Адміністрація морських портів України" відповідно до розподільчого балансу, підписаного між зазначеними юридичними особами станом на 13.06.2013, та акту приймання-передачі майна від 13.06.2013, за яким, в тому числі передавались права та зобов'язання за договором оренди № ДФ-155 від 18.07.2008. Отже, з 13.06.2013 Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" (позивач) стало правонаступником Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт", в тому числі і за договором оренди нерухомого майна ДФ-155 від 18.07.2008 з відповідними правами, зобов'язаннями та відповідно виступає балансоутримувачем орендованого майна за договором.

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" наказом № 17 від 13.06.2013 наділило Одеську філію Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" майном, яке є частиною майна Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", згідно з актами приймання-передачі. За актом приймання-передачі майна, майнових прав та зобов'язань № 19 від 13.06.2013 Одеська філія Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" отримала від Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в тому числі майнові права та зобов'язання за договором оренди нерухомого майна ДФ-155 від 18.07.2008.

13.09.2017 Державне підприємство "Адміністрація Одеського морського порту" звернулось до Військової частини 2138 з листом № 33А/1961, в якому з посиланням на передбачені пунктом 5.9. договору оренди зобов'язання орендаря просило Військову частину 2138 узгодити та підписати проекти договорів на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) та "відшкодування експлуатаційних витрат за спожиту електричну енергію", які були додані до зазначеного листа.

У відповідь на цей лист Військова частина 2138 в листі № 721/9231 від 02.10.2017 повідомила Державне підприємство "Адміністрація Одеського морського порту" про те, що проекти договорів не можуть бути погоджені, оскільки дія договору оренди № ДФ-155 від 18.07.2008 не продовжувалась, а нежитлові приміщення, що знаходяться на балансі Державного підприємства "Адміністрація морський портів" та розташовані в пункті пропуску через державний кордон України, знаходяться в його користуванні на підставі статті 17 Конституції України, Закону України "Про Державну прикордонну службу" від 03.04.2003, Положення про пункти пропуску через державний кордон та пункти контролю", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 751 від 18.08.2010, Постанови Кабінету Міністрів України від 22.02.1994 "Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства", Розпорядження Кабінету Міністрів України № 143-р від 29.02.1996 "Про відкриття пунктів пропуску через державний кордон" та інших нормативно-правових актів, що регламентують статус та повноваження органів та підрозділів Державної прикордонної служби України при здійсненні прикордонного контролю, як однієї з основних функцій в пунктах пропуску через державний кордон України.

Відмова Військової частини 2138 в укладенні договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю і стала підставою для звернення Державного підприємства "Адміністрація Одеського морського порту" в особі відокремленого підрозділу – Одеської філії до суду з позовом до Військової частини 2138 про зобов'язання відповідача укласти на виконання пункту 5.9. договору оренди № ДФ-155 від 18.07.2008 договір на відшкодування витрат за спожиту електроенергію в редакції, наведеній позивачем у позові.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача у судових засіданнях, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі “Пантелеєнко проти України” зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі “Дорани проти Ірландії” Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття “ефективний засіб” передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи “Каіч та інші проти Хорватії” (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

В силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 23.04.2019р. по справі 916/1135/18, яка набрала законної сили встановлено факт того, що "Договір оренди, всупереч доводам відповідача (Військової частини), не припинив своєї дії на час виникнення спірних правовідносин у даній справі, і що згідно з цим договором відповідач взяв на себе обов'язок (згідно з пунктом 5.9 Договору оренди) укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримуача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг і не виконав цей обов'язок.

У постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 по справі №916/3164/14 також викладено правовий висновок про те, що нормами матеріального права не передбачено покладення витрат з утримання орендованих службових та побутових приміщень, належних до державного майна, зокрема, на балансоутримувача такого майна."

Отже, в контексті спірних правовідносин, з урахуванням фактів, встановлених Верховним Судом по справі 916/1135/18 господарський суд Одеської області зазначає, що факт порушення відповідачем договірних зобов’язань передбачених пунктом 5.9. договору оренди № ДФ-155 від 18.07.2008 не потребує доказування в межах справи №916/1134/18.

Таким чином, Військова частина 2138 без належних на те правових підстав, безпідставно відмовила Державному підприємству "Адміністрація Одеського морського порту" в особі відокремленого підрозділу – Одеської філії в укладенні договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

В контексті спірних правовідносин, охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду може бути поновлений шляхом зобов'язання відповідача укласти на виконання пункту 5.9. договору оренди № ДФ-155 від 18.07.2008 договір на відшкодування витрат за спожиту електроенергію в редакції, наведеній позивачем у позові.

Однак, суд звертає увагу, що відповідачем під час розгляду справи заявлено про застосування до позовних вимог у справі №916/1134/18 позовної давності

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Господарський суд не погоджується з доводами позивача, викладеними у запереченнях на заяву про застосування позовної давності від 26.03.2019р. з приводу того, що "початок перебігу позовної давності постійно відстрочується" через "тривалий характер порушення".

Договір оренди "пролонгує свою дію відповідно до п.10.4 договору та є чинним". Проте пролонгація дії Договору оренди жодним чином не може свідчити про продовження згаданого 15-денного строку, що визначений пунктом 5.9 цього договору. Ані нормами чинного законодавства, ані зі змісту Договору оренди не випливає висновку про постійне продовження згаданого строку, а, отже, й про відстрочення початку перебігу позовної давності.

Господарський суд Одеської області за результатами розгляду заяви відповідача про застосування строку позовної давності дійшов висновку про наявність підстав для її застосування до спірних правовідносин з огляду на обґрунтованість позовних вимог та доведення порушення прав позивача.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов’язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об’єктивного з’ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 86, 130, 175, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Державного підприємства „Адміністрація морських портів України” в особі відокремленого підрозділу – Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України”(адміністрація Одеського морського порту) до відповідача Одеського прикордонного загону Військової частини 2138 про зобов’язання укласти договір на відшкодування експлуатаційних витрат - відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 24 червня 2019 р.

Суддя С.Ф. Гут