ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2019 р.                      Справа №909/91/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді                                                                                  Галушко Н.А.

суддів                                                                                           Желіка М.Б.                                                                       Орищин Г.В.

при секретарі судового засідання Н.Кишенюк

за участю представників сторін:

від позивача: Бонтлаб В.В.- адвокат;

від відповідача: не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. М. Грушевського, с.Чесники Рогатинського району, Івано-Франківської область, вих. №10/04/19 від 10.04.19

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 22.03.2019 (суддя Фрич М.М., м.Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 27.03.2019)

у справі № 909/91/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спектр-Агро", м.Обухів Київської області,

до відповідача Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. М. Грушевського

с. Чесники Рогатинського району Івано-Франківської області,

про стягнення заборгованості в сумі 412 557,95 грн, з яких: 300 709,02 грн - основного боргу; 603,07 грн - відсотків за користування товарним кредитом; 22 244,23 грн - пені; 22 244,23 грн - 36% річних; 6 615,60 грн - індексу інфляції та 60 141,80 грн - штрафу

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 22.03.2019 у справі №909/91/19 (суддя Фрич М.М.) позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Спектр-Агро" до Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. М. Грушевського про стягнення заборгованості в сумі 412 557,95 грн, з яких: 300 709,02 грн - основного боргу; 603,07 грн - відсотків за користування товарним кредитом; 22 244,23 грн - пені; 22 244,23 грн - 36% річних; 6 615,60 грн - індексу інфляції та 60 141,80 грн – штрафу задоволено повністю.

Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд встановив, що між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки №197/18-ЛВ від 23.08.2018, за яким позивач свої зобовязання виконав у повному обсязі, поставивши відповідачу товар відповідно до умов, передбачених договором, а відповідач, натомість, свої зобовязання виконував неналежним чином. Враховуючи наведене місцевий господарський суд визнав обґрунтованими вимоги про стягнення 300 709,02 грн. основної заборгованості. З цих же підстав суд стягнув з відповідача суми пені, інфляційних втрат та штрафу, нараховані на прострочену заборгованість, а також суми відсотків за користування товарним кредитом та 36 % річних передчаних договором.

Підставами для скасування оскаржуваного рішення скаржник вважає наступні:

суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги той факт, що умови договору, укладеного між сторонами спору щодо нарахування 36 % річних є несправедливими, оскільки призводять до істотного дисбалансу між договірними правами та обовязками сторін, а тому не можуть прийматись при нарахуванні.

Окрім того, апелянт зазначає, що суд першої інстації безпідставно стягнув з відповідача 22 244,23 грн – пені та 60 141,80 грн – штрафу, оскільки одночасне стягнення пені та штрафу не відповідає нормам чинного законодавства.

Наводить скаржник і інші доводи, що є, на його думку, підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2019 справу №909/91/19 призначено судді-доповідачу Галушко Н.А. та суддям Желіку М.Б. та Орищин Г.В..

Ухвалою суду від 25.04.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. М. Грушевського, с.Чесники Рогатинського району Івано-Франківської області, вих. №10/04/19 від 10.04.19 та надано строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою суду від 26.04.2019 призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 28.05.19.

Ухвалою суду від 20.05.19 клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Судове засідання, призначене на 28.05.19, ухвалено провести в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 28.05.19 розгляд справи відкладався на 11.06.19 з мотивів, наведених у ній.

В судове засідання 11.06.19 представник позивача з’явився, проти поданої апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у поданому письмовому відзиві на неї (вх. № 0104/2884/19 від 06.05.19), надав усні пояснення по суті спору.

Представник апелянта в судове засідання не зявився, причин неявки суду не довів, хоч був належним чином повідомлений про дату час та місце розгялду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Згідно абз.1 п.3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Також колегія суддів зазначає, що згідно з Порядком ведення державного реєстру судових рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2006р. за № 740, кожна фізична або юридична особа має загальний доступ до судових рішень, внесених до Реєстру. Відкритий доступ користувачів до електронних копій судових рішень здійснюється цілодобово та безоплатно через офіційний веб-портал ДСА.

Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне:

за встановленими судом першої інстанції та неоспореними обставинами вбачається, що 23.08.2018 року між ТОВ "Спектр-Агро" (постачальник по договору/позивач у справі) та Сільськогосподарським виробничим кооперативом ім. М. Грушевського (покупець по договору/відповідач у справі) укладено договір поставки №197/18-ЛВ.

Відповідно до п.1.1 договору - в строки, визначені договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (товар), а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов договору.

Пунктом 2.1. договору визначено, що загальна сума договору становить загальну вартість товару, визначену з врахуванням вимог п.п.2.2-2.3. договору, що передається за цим договором та сума належних до сплати відсотків за користування товарним кредитом. Вартість товару вказується у додатках до договору та у видаткових накладних, складених на підставі цього договору. Ціна товару встановлюється у гривнях і відображається в додатках до договору. Вартість тари, упакування та маркування товару включена до ціни товару.

Вартість (ціна) товару, визначена на день підписання додатку до договору (п.2.3. договору).

Відповідно до п.2.4. покупець проводить розрахунки з постачальником на умовах внесення оплати вартості (ціни) товару, визначеної з врахуванням вимог п.п. 2.2-2.3, у вигляді авансової частини та відстроченого платежу, в розмірах, вказаних в додатках до договору, шляхом перерахування коштів в національній валюті на поточних рахунок постачальника, вказаний в даному договорі або в рахунках на оплату вартості товару. Оплата вважається проведеною після зарахування коштів на рахунок постачальника, вказаного в тексті цього договору.

За користування товарним кредитом, якщо інше не передбачено додатком до договору, покупець сплачує на користь постачальника відсотки, розмір яких передбачений додатком до договору (п.2.6. договору).

Відповідно до п.2.7. договору строк користування товарним кредитом починається з дня, передбаченого додатком до договору, але не пізніше дня, наступного за днем отримання товару покупцем, та закінчується в день розрахунку покупцем за поставлений товар.

Відсотки за користування товарним кредитом нараховуються постачальником відповідно до п.2.6 договору. Щомісячно з 01 вересня поточного року, або в день повного розрахунку, якщо такий настав раніше, постачальник складає акт нарахування відсотків за користування товарним кредитом (п.2.11. договору).

Пунктом 3.2.1. договору встановлено, що покупець зобов'язаний провести оплату за товар та сплатити відсотки за користування товарним кредитом з дотриманням порядку та термінів, передбачених п.2 договору та додатку до договору.

Господарські зобов'язання сторін цього договору, які виникли на його основі, існують протягом одного року із дня його підписання повноважними представниками сторін, крім обов'язків покупця по виконанню грошових зобов'язань за договором та відповідальності, які припиняються лише їх належним виконанням, а в частині розрахунків за товар, за штрафним санкціям - до повного їх виконання (п.5.1. договору).

Відповідно до п.7.2. договору у випадках порушення умов даного договору постачальник має право притягти покупця до відповідальності за несвоєчасне виконання будь-яких грошових зобов'язань за договором. За порушення даних умов договору покупець: А) сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день прострочення виконання грошового зобов'язання; Б) у випадку прострочення оплати більше ніж на 5 банківських днів, сплачує штраф в розмірі 20% від несплаченої суми, яка склалася на наступний день після прострочення виконання грошового зобов'язання; В) сплачує на користь постачальника 36 (тридцять шість) відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання (ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

В додатку №1 до договору вказано номенклатурну групу товару, що купується покупцем на умовах товарного кредиту, графік оплати товару покупцем - строк оплати товару включно по 09.11.2018, а також вартість товару - 300 709, 02 грн.

Як вбачається із наявних матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції покупець -Сільськогосподарський виробничий кооператив ім. М.Грушевського отримав товар на суму 300 709,02 грн., що підтверджується видатковими накладними №35394 від 31.08.2018 на суму 131 740, 14 грн. та №36100 від 06.09.2018 року на суму 168 968, 88 грн..

Згідно актів нарахування відсотків за користування товарним кредитом постачальником були нараховані відсотки по договору товарного кредиту, а саме: згідно акту №38487 від 03.10.2018 нарахування відсотків за користування товарним кредитом в сумі 292, 92 грн., згідно акту №40231 від 02.11.2018 року нарахування відсотків за користування товарним кредитом в сумі 296, 59 грн., згідно акту №41163 від 03.12.2018 року нарахування відсотків за користування товарним кредитом в сумі 306, 48 грн. та згідно акту №14 від 02.01.2019 року нарахування відсотків за користування товарним кредитом в сумі 296, 59 грн..

Судом першої інстанції підставно встановлено, що відповідачем проводилась часткова оплата відсотків за користування товарним кредитом відповідно до акту №38487 від 03.10.2018 року в сумі 292, 92 грн та акту №40231 від 02.11.2018 року в сумі 296, 59 грн., що вбачається із платіжних доручень №1963 від 05.12.2018 року та №1964 від 05.12.2018 року.

За наведених обставин, у зв'язку із порушенням умов договору в частині оплати вартості товару, позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості в сумі 412 557,95 грн, з яких: 300 709,02 грн - основного боргу; 603,07 грн - відсотків за користування товарним кредитом; 22 244,23 грн - пені; 22 244,23 грн - 36% річних; 6 615,60 грн - індексу інфляції та 60 141,80 грн – штрафу.

При прийнятті постанови колегія суддів керувалася наступним.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне визначення містить і частина друга статті 712 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк- відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу положень ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що факт існування заборгованості в розмірі 300 709,02 грн. належним чином підтверджений матеріалами справи, позовна вимога про стягнення основної заборгованості підставно задоволена судом першої інстанції.

Апелянт в апеляційній скарзі в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржує, вважає його законним та обгрунтованим.

Разом з тим, стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 6 615,60 грн., колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).

Нормами ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок на предмет арифметичної правильності та відповідності вимогам закону, колегією суддів встановлено, що позивачем вказане нарахування проведено у відповідності до вимог чинного законодавства, а відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 6 615,60 грн., підлягають задоволенню в повному обсязі.

В цій частині рішення суду першої інстанції апелянт не оскаржує, вважає його законним та обгрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.           Відповідно до ч.5 ст. 694 ЦК України встановлено, що договором купівлі-продажу може бути передбачений обов'язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

Пунктом 1.1 договору сторонами передбачено обов'язок покупця сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов договору.

Відповідно до п.2.6. договору - за користування товарним кредитом, якщо інше не передбачено додатком до договору, покупець сплачує на користь постачальника відсотки, розмір яких передбачений додатком до договору.

Відповідно до актів №38487 від 03.10.2018 року, №40231 від 02.11.2018 року, № №41163 від 03.12.2018 року, №14 від 02.01.2019 року - постачальником були нараховані відсотки по договору товарного кредиту в загальній сумі 1192, 58 грн.

Вказані акти підписано відповідачем та скріплено печаткою. Платіжним дорученням №1963 від 05.12.2018 року та №1964 від 05.12.2018 року відповідачем частково сплачено суму відсотків за користування товарним кредитом в розмірі 589, 51 грн, що враховано позивачем при здійсненні розрахунку. Докази оплати решти суми відсотків за користування товарним кредитом в розмірі 603, 07 грн - в матеріалах справи відсутні.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимога про стягнення 603,07 грн. відсотків за користування товарним кредитом є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Стосовно заявлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 22 244,23 грн. та штрафу в сумі 60 141,80 грн., колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст.230 ГК України).

Згідно з положеннями ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.1-2 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 1 ст.547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. (Зазначена правова позиція наведена у постановах Верховного суду від 09.02.18 у справі № 911/2813/17, від 17.04.18 у справі № 910/6064/16, від 25.05.18 у справі № 922/1720/17, від 08.08.18 у справі №908/1843/17)

Отже, законодавчі обмеження щодо одночасного стягнення пені та штрафу визначених сторонами в Договорі відсутні.

Як зазначалось вище пунктом 7.2. договору передбачено, що у випадках порушення умов даного договору, постачальник має право притягти покупця до відповідальності за несвоєчасне виконання будь-яких грошових зобов'язань за договором. За порушення даних умов договору покупець: А) сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день прострочення виконання грошового зобов'язання; Б) у випадку прострочення оплати більше ніж на 5 банківських днів, сплачує штраф в розмірі 20% від несплаченої суми, яка склалася на наступний день після прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені та штрафу, судом встановлено, що вказане нарахування проведено позивачем у відповідності до умов укладеного між сторонами договору та вимог чинного законодавства, а відтак позовні вимоги у цій частині правомірно задоволені судом першої інстанції.

Щодо невизнання апелянтом законності нарахування 36 % річних передбачених укладеним між сторонами договором, оскількі такі призводять до істотного дисбалансу між договірними правами та обовязками сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 7.2. договору сторони передбачили, що у випадках порушення умов даного договору, постачальник має право притягти покупця до відповідальності за несвоєчасне виконання будь-яких грошових зобов'язань за договором. За порушення даних умов договору покупець: В) сплачує на користь постачальника 36 (тридцять шість) відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання (ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Частина 1 ст.203 Цивільного кодексу України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підписуючи вищенаведений договір поставки №197/18-ЛВ від 23.08.18, сторони погодились з передбаченими цим договором умовами, відповідач не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей, як це передбачено ч. 4 статті 181 ГК України.

Беручи до уваги вищенаведене, враховуючи неналежне виконання відповідачем умов договору в частині оплати поставлено товару- в наявності підстави для настання відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, що передбачене п.7.2. договору, а тому вимога про стягнення 36 % річних в розмірі 22 244,23 грн. підставно задоволена судом першої інстанції.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що враховуючи те, що позивачем підтверджено правовий статус адвоката, наявність акту здачі-приймання виконаних правових послуг за договором надання правової (правничої) допомоги, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, апеляційний суд дійшов висновку, що у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача на правову допомогу в сумі 10 802,50 грн. підставно покладаються на Сільськогосподарський виробничий кооператив ім. М. Грушевського.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об»єктивно не залежали від нього.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Івано-Франківської області від 22.03.2019 у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 277 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення господарського суду Івано-Франківської області від 22.03.2019 у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на скаржника в порядку, передбаченому ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 282-284 ГПК України,-

Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 22.03.2019 у справі № 909/91/19 залишити без змін, апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. М. Грушевського, с.Чесники Рогатинського району Івано-Франківської області, вих. №10/04/19 від 10.04.19 без задоволення.

2. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287,288 ГПК України.

Повний текст постанови складено і підписано 24 червня 2019 року

Головуючий суддя                      Галушко Н.А.

суддя            Орищин Г.В.

суддя                                 Желік М.Б.