ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року

м. Одеса

Справа № 916/2794/17

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

секретар судового засідання

Представники сторін:

Прокурор

Від ПАТ АБ «Порто-Франко»

Богатиря К.В.

Аленіна О.Ю., Поліщук Л.В.

Арустамян К.А.

Бондарев С.Ю. - прокурор відділу прокуратури Одеської області, за посвідченням

адвокат Лічман О.В., довіреність № б/н від 16.01.2019

розглянувши апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко»

на ухвалу господарського суду

Одеської області

від

02.05.2019року (суддя суду першої інстанції: Демешин О.А.; час і місце винесення ухвали: 02.05.2019 о 14:27, м. Одеса, пр. Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області, зал судового засідання № 17)

у справі

за позовом

№ 916/2794/17

Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави, в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об’єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації та в особі Одеської обласної ради

до відповідача

про

за участю

Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко»

розірвання охоронно-орендного договору від 28.06.1993 та зобов’язання звільнити та повернути приміщення,

Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області

ВСТАНОВИВ:

19.04.2019 року суд отримав скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» (вх. № 2-1844/19 від 19.04.2019 року), на рішення та бездіяльність державного виконавця, в порядку ст. 339 ГПК України, по справі № 916/2794/17.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.05.2019 у задоволені скарги відмовлено.

Вказана ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виходячи з принципу обов’язковості виконання судових рішень, державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження за наказами Господарського суду Одеської області у цій справі мав вжити заходи, передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», які надали б можливість у примусовому порядку виконати судове рішення. Нерухоме майно, що є предметом виконання наказу, не належить боржнику на праві власності і не стосується ліквідаційних процедур банку, але без волі боржника судове рішення щодо повернення цього майна не може бути виконано. Отже, закінчення виконавчих проваджень по примусовому виконанню наказу з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у даному випадку фактично призведе до неможливості виконання судового рішення через відсутність іншого правового механізму законного примусу, що є неприпустимим. А тому, у задоволені скарги в частині вимог про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не вчинення дій направлених на закінчення виконавчого провадження №58248349 та про зобов’язання державного виконавця вчинити дії направлені на закінчення виконавчого провадження № 58248349 – суд відмовив.

Щодо вимог про визнання недійсною постанови про поновлення вчинення виконавчих дій від 10.04.2019, прийняту в межах виконавчого провадження №58248349, суд першої інстанції зазначив, що підставою для поновлення виконавчого провадження та продовження примусового виконання рішення суду є Постанова ПЗАГС від 01.04.2019 року, повний текст якої складено 08.04.2019 року. Тому, поновлення виконавчого провадження 10.04.2019 року відбулось у строки передбачені ч. 5. ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження».

В частині вимоги щодо визнання недійсною постанови державного виконавця про накладення штрафу від 11.04.2019, прийняту в межах виконавчого провадження №58248349, суд зазначив про її правомірність, оскільки після 01.04.2019 року, тобто дати ухвалення Постанови ПЗАГС про залишення в силі Рішення суду, скаржник мав можливість добровільно виконати Рішення суду по цій справі, враховуючи, що представник скаржника (відповідача по справі) був присутнім у судовому засіданні 01.04.2019 року.

22.05.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 02.05.2019. В апеляційній скарзі апелянт просив поновити строк на оскарження ухвали суду від 02.05.2019.

Як на підставу викладених у скарзі вимог, апелянт посилається на те, що ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку – боржника.

Нехтуючи вказаними обставинами при постановленні оскаржуваної ухвали суд не визначив жодного положення Закону України «Про виконавче провадження», який є спеціальним для органів державної виконавчої служби, що дозволяє не закінчувати виконавче провадження.

Апелянт також не погоджується з тим, що після 01.04.2019 року, тобто дати ухвали Постанови ПЗАГС про залишення в силі рішення суду (при винесені якої відповідач був присутній у судовому засіданні), скаржник мав можливість добровільно виконати рішення суду, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає обчислення строку від участі або відсутності сторін в судових засіданнях, а пов’язує обчислення строків саме з постановами державного виконавця, якими воно зупиняється та поновлюється.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 поновлено Публічному акціонерному товариству Акціонерному банку «Порто-Франко» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали господарського суду Одеської області від 02.05.2019року у справі № 916/2794/17; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» на ухвалу господарського суду Одеської області від 02.05.2019року у справі № 916/2794/17; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 10.06.2019; роз’яснено учасникам справи про їх право до 10.06.2019 подати до суду заяви чи клопотання стосовно призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення у справі спеціаліста, перекладача, вжиття заходів забезпечення позову, відводів, затвердження мирових угод тощо, а також надати заперечення на заяви та клопотання інших осіб із доказами направлення копій таких заяв або заперечень іншим учасникам справи; призначено справу № 916/2794/17 до розгляду на 20 червня 2019 о 14:00.

В судове засідання 20.06.2019 з’явився Прокурор та представник Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко». Представники Управління культури, національностей, релігій та охорони об’єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, Одеської обласної ради та Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області у судове засідання 20.06.2019 не з’явилися, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать штамп канцелярії Південно-західного апеляційного господарського суду на зворотній стороні ухвали від 27.05.2019, а також Рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, згідно яких Одеська обласна рада отримала ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 – 04.06.2019, Управління культури, національностей, релігій та охорони об’єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації – 03.06.2019 та Другий Приморський відділ державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області – 03.06.2019.

Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 20.06.2019рік, не визнавалась апеляційним господарським судом обов’язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційну скаргу по суті, до суду не повідомлялося.

Таким чином, на думку колегії суддів, в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційної скарги по суті, не дивлячись на відсутність представників сторін, повідомлених про судове засідання належним чином. Відсутність вищезазначених представників сторін у даному випадку не перешкоджає вирішенню спору та не повинно заважати здійсненню правосуддя у встановлений законом строк.

У відповідності до вимог частини 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:

У листопаді 2017 року Заступник прокурора Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об’єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації (позивач 1) та в особі Одеської обласної ради (позивач 2) з позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» про: розірвання охоронно-орендного договору, укладеного між Управлінням охорони об’єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації та ПАТ АБ «Порто-Франко» на користування пам’яткою містобудування та архітектури розташованою за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 10, від 28.06.1993 (зі змінами та доповненнями) та про зобов’язання ПАТ АБ «Порто-Франко» звільнити і повернути Управлінню культури, національностей, релігій та охорони об’єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації приміщення, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 10, за актом приймання-передачі.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.11.2018 позов задоволено частково. Зобов’язано Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франко» звільнити і повернути за актом приймання-передачі на користь Управління культури, національностей, релігій та охорони об’єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації будівлю, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 10. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» на користь прокуратури Одеської області 238238 гривень судового збору. В решті позову відмовлено.

14.12.2018 року на виконання рішення суду було видано відповідні накази.

Постановою Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 31.01.2019 відкрито виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду Одеської області № 916/2794/17 від 14.12.2018.

В пункті 2 постанови Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 31.01.2019 зазначено, що боржнику (ПАТ АБ «Порто-Франко») необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Постановою Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 15.02.2019 зупинено виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області № 916/2794/17 від 14.12.2018 на підставі ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», у зв’язку з надходженням ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження.

10.04.2019 постановою Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області поновлено вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області № 916/2794/17 від 14.12.2018 на підставі ч. 5 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження», у зв’язку з надходженням 09.04.2019 до відділу постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2019 по справі № 916/2794/17.

11.04.2019 Другим Приморським відділом державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області винесено постанову про накладення штрафу.

Як зазначено в постанові від 11.04.2019 за невиконання вимог виконавчого документу накладено на боржника ПАТ АБ «Порто-Франко» штраф на користь держави у розмірі 5 100,00грн., відповідно до ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню). Про зупинення виконавчого провадження виконавець виносить постанову не пізніше наступного робочого дня з дня отримання судового рішення.

Згідно ч. 5 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов’язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом, про що виносить відповідну постанову.

Статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов’язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов’язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов’язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Право на судовий захист тісно пов’язано з таким основоположним принципом правової держави, як верховенство права.

Тлумачення поняття «верховенство права» надається у рішенні Конституційного Суду України (далі – КСУ) № 15-рп/2004 від 02.11.2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м’якого покарання) . У цьому рішенні зазначається: «Верховенство права – це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об’єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість – одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права».

Здійснення судами правосуддя на засадах верховенства права та забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, є завданням суду, про яке зазначено у статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Стаття 2 Господарського процесуального кодексу України передбачає «Завдання та основні засади господарського судочинства», а саме: Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов’язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до статей 325, 326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов’язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, судове рішення може бути виконане боржником добровільно або у примусовому порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». При цьому виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Водночас, згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов’язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію господарського процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов’язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід’ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право мирного володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Гвоздецький проти України», заява № 28070/04, рішення від 15.10.2009; справа «Ясіунен проти Литви», заява № 41510/98, рішення від 06.03.2003; справа «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, рішення від 07.05.2002).

У справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства» (заява № 14038/88, рішення від 07.07.1989) Суд зазначив, що Конвенція, як правовий акт, покликаний забезпечувати захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними.

Як вже було зазначено вище державний виконавець в постанові від 31.01.2019 встановив боржнику (ПАТ АБ «Порто-Франко») строк для виконання рішення суду – протягом 10 робочих днів з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. В подальшому виконавче провадження було держвиконавцем зупинено у зв’язку з апеляційним оскарженням рішення суду.

Як свідчать матеріали оскарження боржник Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франко» не виконав рішення господарського суду Одеської області від 15.11.2018 як до зупинення виконавчого провадження, так і під час зупинення виконавчого провадження, так і після його поновлення. Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, представник скаржника (ПАТ АБ «Порто-Франко») був присутній у судовому засіданні апеляційного суду 01.04.2019 (під час винесення постанови Південно-західним апеляційним господарським судом), та вже з цього часу був обізнаний про те, що рішення Господарського суду Одеської області від 15.11.2018р. у справі № 916/2794/17 набрало законної сили з дня його апеляційного перегляду, та відповідно про необхідність вчинення дій, направлених на виконання даного рішення суду. Але за період з 01.04.2019 (дата набрання судовим рішенням чинності) до 11.04.2019 (дата накладення штрафу на боржника за невиконання законного рішення суду) боржник знову свідомо ухилився від самостійного виконання рішення, посилаючись на зупинення виконавчих дій.

При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з доводами апелянта про пов’язаність між собою дій державного виконавця щодо зупинення та поновлення провадження у справі з одного боку, та необхідності (обов’язку) для боржника самостійного (особистого) виконання рішення суду з іншого боку, оскільки зупинення та поновлення виконавчого провадження стосується дій державного виконавця під час здійснення примусового виконання судового рішення, і це ніяким чином не обмежує право (обов’язок) боржника особисто здійснювати дії, направлені на виконання рішення самостійно без примусу з боку держави.

Тому на думку колегії суддів у державного виконавця були наявні усі підстави для накладення штрафу на боржника, оскільки станом на 11.04.2019 встановлений 10-ти денний строк для самостійного (особистого) виконання вже закінчився.

Що стосується доводів апелянта про безумовне застосування державним виконавцем норми Закону України «Про виконавче провадження» в частині його закінчення, то з цього приводу колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

При цьому, частиною 4 тієї ж статті Закону встановлено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої цієї статті, разом з виконавчим документом надсилається до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Постановою Правління Національного банку України від 30 січня 2015 року № 67 вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати АБ «ПОРТО-ФРАНКО».

З моменту прийняття зазначеного вище рішення, в період тимчасової адміністрації та ліквідації банку діє спеціальний правовий режим, відповідно якого норми законодавства застосовуються з урахуванням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Оскільки, він є спеціальним, а тому пріоритетним щодо інших законів.

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право:

1) вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку;

2) укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом;

3) продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій;

4) повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

5) заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи;

6) звертатися до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку або інших осіб стосовно банку;

7) залучати до роботи у процесі здійснення тимчасової адміністрації за рахунок банку на підставі цивільно-правових договорів інших осіб (радників, аудиторів, юристів, оцінювачів та інших) у межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. Такі договори можуть бути розірвані в односторонньому порядку у день повідомлення Фондом другої сторони про таке розірвання з наслідками, встановленими цивільним законодавством;

8) призначати проведення аудиторських перевірок та юридичних експертиз з питань діяльності банку за рахунок банку в межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду;

9) приймати на роботу, звільняти з роботи чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обов'язки, змінювати розмір оплати їх праці з додержанням вимог законодавства України про працю;

10) зупиняти розподіл капіталу банку чи виплату дивідендів у будь-якій формі;

11) вчиняти дії, спрямовані на виконання плану врегулювання, відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Фонду.

Виходячи зі змісту статей 39, 40, 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час тимчасової адміністрації складається план врегулювання (рішення Фонду, що визначає спосіб, економічне обґрунтування, строки та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку), у якому визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із способів передбачених у частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд складає реєстр активів і зобов’язань, які підлягають відчуженню. Під час відчуження зобов’язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації.

Частиною 6 статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках).

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів.

Таким чином проведеним аналізом вищевказаних та інших діючих норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» колегія суддів встановила відсутність будь-яких спеціальних норм в цьому законі, якими був б врегульований порядок виконання рішення суду, яке не стосується грошових вимог кредитора до банку та не стосується безпосередньо майна банку, яке може бути включено до ліквідаційної маси.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» спрямовані саме на об’єднання всіх питань, які стосуються реалізації майна банку, задоволення вимог кредиторів та передачі їх для вирішення одній особі – Фонду, з метою запобігання виникнення негативних наслідків та оптимізації збереження ліквідаційної маси банку та її використання для задоволення вимог кредиторів банку у відповідності до порядку, встановленого нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

В даному випадку, як правомірно зазначив суд першої інстанції, нерухоме майно, що є предметом виконання наказу, не належить боржнику на праві власності і не стосується ліквідаційних процедур банку, тому спеціальний порядок задоволення грошових вимог кредиторів за рахунок ліквідаційної маси банку на правовідносини між сторонами не розповсюджується, але без волі боржника судове рішення щодо повернення нерухомого майна, яке банком використовувалося на умовах договору, дія якого припинилася, не може бути виконано. Самостійно таку волю на добровільне виконання судового рішення боржник не проявляє, тому є всі підстави для застосування примусових дій з боку державного виконавця.

Крім того, закінчення виконавчого провадження з передачею виконавчих документів до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в даному випадку є недоречним та таким, що не приведе до фактичного виконання судового рішення, оскільки ніхто інший, як саме Фонд в даному випадку навмисно не здійснює заходи щодо добровільного виконання рішення суду від 15.11.2018 по справі № 916/2794/17.

Щодо вимог про визнання недійсною постанови про поновлення вчинення виконавчих дій від 10.04.2019, прийнятих в межах виконавчого провадження № 58248349, суд першої інстанції зазначив наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження», після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов'язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом, про що виносить відповідну постанову.

Як вбачається із постанови Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 15.02.2019 виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області № 916/2794/17 від 14.12.2018 було зупинено на підставі ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», у зв’язку з надходженням ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження.

Оскільки Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2019 (повний текст складено 08.04.2019) апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 15.11.2018 у справі № 916/2794/17 залишено без змін, державний виконавець відповідно до ч. 5 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» обгрунтовано та в установлені законом строки поновив виконавче провадження 10.04.2019 року.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Господарського суду Одеської області 02.05.2019 року по справі № 916/2794/17 – залишенню без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 269-271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 02.05.2019року по справі № 916/2794/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 24.06.2019.

Головуючий К.В. Богатир

Судді:           О.Ю. Аленін

Л.В. Поліщук