СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2019 р. Справа № 922/1285/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Бородіна Л.І., суддя Лакіза В.В.,

за участю секретаря судового засідання Бєлкіної О.М.,

представників сторін:

апелянта - не з`явився,

позивача - не з`явився,

відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Новікової Валентини Андріївни, м. Харків, (вх.№656Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 20.09.2018, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Бринцевим О.В., час проголошення рішення - 11:24год., дата складання повного тексту рішення - 25.09.2018, у справі № 922/1285/18

за позовом Харківської міської ради, м. Харків,

до фізичної особи-підприємця Новікової Валентини Андріївни, м. Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, фізична особа-підприємець Новіков Володимир Миколайович, м. Харків,

про стягнення 29 164, 88грн,

та за позовом Харківської міської ради, м. Харків,

до фізичної особи-підприємця Новікова Володимира Миколайовича, м. Харків,

про стягнення 29 164, 88грн

ВСТАНОВИЛА:

Харківська міська рада звернулась до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Новікової В.А., в якій, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати в сумі 29 164, 88грн.

Також Харківська міська рада звернулася до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Новікова В.М., в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати в сумі 29 164, 88грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачі набули у спільну сумісну власність нежитлову будівлю "Б-1", загальною площею 67, 8кв.м по проспекту Фрунзе (наразі - проспект Індустріальний), 59-В у м. Харкові, і у зв`язку з цим, одночасно вступили у фактичне володіння і користування земельною ділянкою площею 0, 0094га, на якій розташована належна на праві спільної сумісної власності будівля; відповідачі не мають права на безоплатне одержання у володіння і користування вказаної земельної ділянки. У цьому випадку згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України, статті 14 Податкового кодексу України, передача прав володіння і користування земельною ділянкою повинна здійснюватися виключно за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки. Відсутність договору оренди земельної ділянки з 01.05.2015 по 30.04.2018 має фактичним наслідком набуття відповідачами володіння і користування земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. Тобто, має місце збереження відповідачами належних до сплати позивачеві коштів в загальному розмірі 58 329, 76грн у вигляді орендної плати, котра згідно встановлених законодавчих приписів нараховується на цю частину земельної ділянки.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 16.08.2018 у справі №922/1285/18 об`єднано в одне провадження справи №922/1285/18 та №922/1286/18 за позовами Харківської міської ради до ФОП Новікової В.А. і ФОП Новікова В.М.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 20.09.2018 у справі №922/1285/18 позов Харківської міської ради до ФОП Новікової В.А. задоволено повністю; стягнуто з фізичної особи-підприємця Новікової В.А . на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 29 164, 88грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 762, 00грн.

Позов Харківської міської ради до ФОП Новікова В.М. задоволено повністю; стягнуто з фізичної особи-підприємця Новікова В.М . на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 29 164, 88грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 762, 00грн.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що відсутність укладеного договору оренди земельної ділянки має фактичним наслідком набуття відповідачами володіння і користування чужою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті відбулося збереження (заощадження) відповідачами належних до сплати за таке володіння і користування коштів у вигляді орендної плати. Згідно розрахунку позивача, її загальний розмір за спірний період склав 58 329, 76грн.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, фізична особа-підприємець Новікова В.А. звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що до спірних правовідносин положення статей 1212-1214 Цивільного кодексу України не застосовуються, а застосуванню підлягають положення закону щодо відшкодування збитків; на думку апелянта, суд першої інстанції внаслідок здійснення неправильної правової кваліфікації спірних правовідносин в оскаржуваному судовому рішенні лише констатував факт набуття відповідачем права власності на нерухоме майно та користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, не дослідивши наявність в діях відповідача усіх елементів складу правопорушення. Як вказує апелянт, розмір земельної ділянки, який покладено в основу розрахунку, не доведений позивачем.

Також апелянт зазначає, що в порушення вимог Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 №284, акт та розрахунок збитків складено позивачем, а не комісією в складі представників районної державної адміністрації, власника земельної ділянки, представника відповідача, представників територіальних органів Держгеокадастру, Держекоінспекції, фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на території яких знаходяться земельні ділянки, як передбачено пунктом 2 Порядку.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.03.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Новікової В.А. на рішення Господарського суду Харківської області від 20.09.2018 у справі №922/1285/18; встановлено учасникам справи строк до 20.03.2019 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання відзиву апелянту; призначено справу до розгляду на 28.03.2019 о 10:00год.

26.03.2019 від апелянта надійшли доповнення до апеляційної скарги (вх.№3076), вважає, що судом першої інстанції було допущено неповноту встановлення обставин справи, що потягло за собою не врахування фактично сплачених відповідачами коштів за оренду земельної ділянки у розмірі 28 525, 86грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що відповідно до статті 266 Господарського процесуального кодексу України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, зокрема рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У даному випадку апелянту ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.03.2019 було поновлено вже пропущений строк подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Харківської області від 20.09.2018; доповнення до апеляційної скарги подані із значним спливом строку навіть після відкриття провадження у справі.

За таких обставин, судова колегія не враховує подані апелянтом доповнення до апеляційної скарги і розглядає апеляційну скаргу у межах доводів і вимог апеляційної скарги відповідно до положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України.

27.03.2019 від позивача надійшли письмові пояснення (вх.№3140), зазначає, що відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин положення чинного законодавства про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок; обстеження спірної земельної ділянки було здійснено у межах та в порядку вжиття заходів контролю за дотриманням використання земельних ділянок комунальної власності.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.03.2019 було оголошено перерву у судовому засіданні до 10:45год. 02.05.2019.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.05.2019, у зв`язку з відпусткою судді Лакізи В.В., для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Бородіна Л.І., суддя Мартюхіна Н.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.05.2019 було оголошено перерву у судовому засіданні до 12:15год. 11.06.2019.

07.05.2019 від ФОП Новікова В.М. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі (вх.№4496), зазначає, що з апеляційною скаргою ознайомлений, копія скарги йому вручена, апеляційну скаргу підтримує повністю і просить її задовольнити.

Також 07.05.2019 від апелянта надійшло клопотання про визнання доказів неприпустимими (вх.№4497), зазначає, що із ухвали Східного апеляційного господарського суду від 28.03.2019 апелянту стало відомо, що у судовому засіданні 28.03.2019 представник позивача оголосив відзив на апеляційну скаргу, однак, як вказує апелянт, їй копія відзиву позивачем не надсилалась, що вважає порушенням засад господарського судочинства.

За таких обставин, на думку апелянта, відзив на апеляційну скаргу є доказом, який поданий із порушенням закону, і має бути визнаний недопустимим.

Колегія суддів апеляційного господарського щодо клопотання апелянта про визнання відзиву на апеляційну скаргу, оголошеного представником позивача у судовому засіданні 28.03.2019, недопустимим доказом зазначає таке.

По-перше, відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, що мають значення для справи.

Питання допустимості доказів врегульовано статтею 77 цього Кодексу, якою врегульовано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

У свою чергу, згідно положень статей 165, 263 Господарського процесуального кодексу України, у відзиві сторона лише обґрунтовує заперечення щодо змісту і вимог, зокрема, апеляційної скарги.

По-друге, позивачем у даній справі письмового відзиву на апеляційну скаргу для долучення до матеріалів справи подано до апеляційного господарського суду не було. Поряд з цим, у судовому засіданні 28.03.2019, в якому апелянт був відсутній, представником позивача усно був оголошений відзив на апеляційну скаргу.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до статті 42 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона має право брати участь у судовому засіданні і надавати суду свої пояснення, наводити доводи і міркування, а також заперечення проти доводів і міркувань інших осіб, у тому числі, і викладених в апеляційній скарзі.

Відтак, у будь-якому випадку оголошення представником позивача у судовому засіданні 28.03.2019 усного відзиву на апеляційну скаргу не є порушенням засад господарського судочинства.

Поряд з цим, сам апелянт не був позбавлений права взяти участь у судових засіданнях під час розгляду апеляційним господарським судом апеляційної скарги, оголосити суду доводи апеляційної скарги, власні доводи і міркування, а також ознайомитись з матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції відхиляє клопотання апелянта про визнання відзиву на апеляційну скаргу, оголошеного представником позивача у судовому засіданні 28.03.2019, недопустимим доказом.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2019, у зв`язку з відпусткою судді Мартюхіної Н.О., для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Бородіна Л.І., суддя Лакіза В.В.

Учасники справи своїм правом на участь у судовому засіданні не скористались, у судове засідання Східного апеляційного господарського суду 11.06.2019 уповноважених представників не направили, хоча сторони були належним чином завчасно повідомлені про час, дату і місце розгляду апеляційної скарги (т.3 а.с.217, 228-229).

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, учасники справи належним чином повідомлені про час, дату і місце розгляду апеляційної скарги, а неявка у судове засідання їх представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Судова колегія задовольняє клопотання ФОП Новікова В .М . про розгляд справи без його участі, оскільки таке клопотання не суперечить чинному процесуальному законодавству.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено місцевим господарським судом, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.03.2011 у справі №2029/2-318/11 визнано за Новіковим В.М. та Новіковою В.А. право спільної сумісної власності на нежитлову будівлю літ. "Б-1", загальною площею 67, 8кв.м, яка розташована за адресою: м. Харків, проспект Фрунзе, 59-В. Право власності на вказану будівлю 12.05.2011 зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом від 12.05.2011 №29934216 та інформаційною довідкою від 10.04.2018 №120062177.

Вказана будівля літ. "Б-1" знаходиться на земельній ділянці по проспекту Індустріальному (Фрунзе) , 59-В у м . Харкові. Земельна ділянка використовується відповідачами для обслуговування й експлуатації зазначеної будівлі, що підтверджується актом обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: м. Харків, просп. Індустріальний, 59-В від 10.04.2018.

Право користування (оренди) чи інші речові права відповідачів на земельну ділянку по проспекту Індустріальному (Фрунзе), 59-В у м. Харкові , на якій розташована вказана нежитлова будівля літ. "Б-1", не зареєстровані за відповідачами. Не зареєстровані вони і за іншими особами. Це підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.04.2018 №120062177 та листом Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 03.11.2016 №19-20.08-3-4714/20-16.

Тобто, у відповідності до положень пункту "а" частини другої статті 83 Земельного кодексу України земельна ділянка по проспекту АДРЕСА_3 належить територіальній громаді м. Харкова на праві комунальної власності. Перебуває ця земельна ділянка, як свідчать матеріали справи та вбачається з пояснень представників учасників справи, у фактичному володінні і користуванні відповідачів.

Договір оренди земельної ділянки по проспекту Індустріальному (Фрунзе), 59-В у м. Харкові між Харківської міською радою та відповідачами не укладено. Відповідно, орендна плата за володіння і користування вказаною земельною ділянкою відповідачем на користь позивача не сплачується.

Згідно розрахунків позивача, розмір орендної плати, нарахованої за володіння і користування цією земельною ділянкою в період 01.05.2015 по 30.04.2018 і збереженої (заощадженої) у себе відповідачами становить у загальному розмірі 58 329, 76грн.

Правові підстави для одержання відповідачами земельної ділянки по проспекту Індустріальному (Фрунзе), 59-В у м. Харкові безоплатно у власність або у користування відсутні. Підстави для звільнення (відстрочення, розстрочення) від сплати орендної плати і збереження (заощадження) її відповідачами також відсутні.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту шляхом стягнення з відповідачів на користь позивача суми вартості належного позивачеві майна збереженого (заощадженого) відповідачами без достатніх правових підстав.

Апеляційним господарським судом встановлено, що нежитлова будівля літ. "Б-1", загальною площею 67, 8кв.м, яка розташована за адресою: м. Харків, проспект Індустріальний, 59-В, і належить відповідачам на праві спільної сумісної власності, використовується останніми для здійснення спільної підприємницької діяльності, а саме, у будівлі розташований магазин.

Згідно матеріалів справи, 30.12.2009 між Харківською міською радою і ФОП Новіковою В.А. був укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого, Харківська міська рада надала, а ФОП Новікова В.А. прийняла в строкове платне користування земельну ділянку площею 0, 0028га, несільськогосподарського призначення, яка знаходиться за адресою: м. Харків, пр. Фрунзе, 59; на вказаній земельній ділянці знаходився кіоск.

Договір зареєстровано у Харківській регіональній філії ДП "Центр державного земельного кадастру" в Державному реєстрі земель від 26.01.2010 за №07.

Договір оренди земельної ділянки від 30.12.2009 було укладено сторонами на один рік; матеріали справи не містять рішення ради щодо його продовження або відповідної додаткової угоди про продовження строку дії договору оренди землі.

Однак, як вказує ФОП Новікова В .А. , вона вважає договір оренди землі від 30.12.2009 продовженим, оскільки орендар продовжує користуватись земельною ділянкою і міська рада проти цього не заперечує.

Як вбачається із матеріалів справи, ФОП Новіковою В.А. здійснювалась плата за оренду земельної ділянки площею 0, 0028га за договором оренди від 30.12.2009, про що у матеріалах справи містяться копії платіжних доручень з травня 2015 року по квітень 2018 року.

Як вказує ФОП Новікова В.А. , у 2010 році відповідачі здійснили реконструкцію кіоску та побудували на вказаній земельній ділянці нежитлову будівлю літ. "Б-1", загальною площею 67, 8кв.м, якій було присвоєно адресу: АДРЕСА_3 , право власності на яку було визнано за відповідачами рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.03.2011.

Згідно матеріалів справи, після проведеної реконструкції і збільшенням меж земельної ділянки, що перебувала у користуванні відповідачів, ФОП Новіковою В .А . було розпочато процес оформлення нового договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви Новікова В.М. , він не заперечує проти оформлення земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Харків, просп. Фрунзе, 59-В на ім`я Новікової В.А.

Однак, згідно матеріалів справи, договору оренди щодо користування земельною ділянкою, на якій розташована нежитлова будівля літ. "Б-1", загальною площею 67, 8кв.м по проспекту Індустріальному, 59-В у м. Харкові, сторонами укладено не було.

Поряд з цим, згідно наданого позивачем листа Східної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області від 05.10.2016 №1223618/20-38-13-04-22, ФОП Новікова В.А. зареєстрована як платник орендної плати з фізичних осіб за земельну ділянку за адресою: м. Харків, просп. Індустріальний, б. 59-В; за 2013-2016 роки надані податкові декларації, а нарахована орендна плата сплачена повністю (т.1 а.с.27).

Крім того, згідно довідки про відсутність заборгованості з податків, зборів, платежів, що контролюються органами доходів і зборів ГУ ДФС у Харківській області №5387/ФОП/20-40-17-11-16 від 01.06.2018, ФОП Новікова В. А. станом на 01.06.2018 не мала заборгованості зі сплати податків, зборів, платежів.

Відповідно до наданого позивачем акту обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: м. Харків, просп . Індустріальний , 59-В, відповідачі використовують земельну ділянку площею 0, 0094га, межі земельної ділянки визначені відповідно до зовнішніх меж нежитлової будівлі.

Площа земельної ділянки визначена на підставі топографічного плану та акту обстеження земельної ділянки, однак, судова колегія зазначає, що чинним законодавством не передбачено формування земельних ділянок на підставі топографічних планів та актів обстеження земельних ділянок, які не є документацією землеустрою згідно положень статей 25, 26, 50 Закону України "Про землеустрій".

Згідно наявного у матеріалах справи технічного паспорту нежитлової будівлі літ. "Б-1" по проспекту Фрунзе, 59-В у м. Харкові, площа нежитлової будівлі становить 67, 8кв.м.

У матеріалах справи відсутні, і позивачем суду не надано доказів, що стосовно земельної ділянки площею 0, 0094га по проспекту Індустріальному, 59-В у м . Харкові виготовлялась технічна документація.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо виділення цієї земельної ділянки, її кадастрового номеру та площі.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем здійснено розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі 58 329, 76грн арифметично, розрахувавши самостійно нормативну грошову оцінку і взявши за основу площу земельної ділянки - 0, 0094га; наданий позивачем розрахунок не містить даних щодо технічної документації земельної ділянки, витягу з нормативної грошової оцінки землі.

Апеляційним господарським судом встановлено, що з розрахунку позивача неможливо встановити чи вірними є застосовані останнім функціональне призначення, коефіцієнти, площа та нормативна грошова оцінка землі, які зазначені в якості вихідних даних для розрахунку розміру орендної плати, заявленої до стягнення позивачем; об`єктивно перевірити вірність здійсненого позивачем розрахунку неможливо, виходячи з такого.

Відповідно до Рішення Харківської міської ради 19 сесії 5 скликання від 27.02.2008 №41/08 "Про затвердження "Положення про порядок визначення розмірів орендної плати при укладанні договорів оренди землі в м. Харкові", яке перебуває у вільному доступі в мережі Інтернет, річна орендна плата за земельну ділянку розраховується за певною формулою, де за основу беруться показники нормативної грошової оцінки земельної ділянки; єдина для м. Харкова базова ставка орендної плати; коефіцієнт, який враховує наявність складних інженерно-геологічних умов земельної ділянки, що визначається згідно з додатком до Положення; а також коефіцієнт, який враховує розмір земельної ділянки.

У здійсненому позивачем розрахунку у графі "розрахунок розміру орендної плати" позивачем взято за основу коефіцієнт складних інженерно-геологічних умов земельної ділянки у розмірі 1, однак у додатку до Положення таке значення цього коефіцієнту взагалі відсутнє, натомість, є значення 0, 73; 0, 90; 0, 76; 0, 90 для окремих земельних ділянок, обрати із яких вірний не вбачається можливим з огляду на неможливість встановити інженерно-геологічні умови спірної земельної ділянки.

Крім того, згідно рішення Харківської міської ради від 03.07.2013 №1209/13, яке також є у вільному доступі в мережі Інтернет, у ньому містяться значення коефіцієнтів Км2, Км3, які позивач застосовує у своєму розрахунку при зазначенні вихідних даних для розрахунку нормативної грошової оцінки. Дослідивши у вказаному рішенні Харківської міської ради відомості щодо меж економіко-планувальної зони судом встановлено, що земельна ділянка, яка знаходиться по проспекту Індустріальному, відноситься до Орджонікідзевського району міста Харкова, однак із такою адресою є декілька кодів меж економіко-планувальної зони - 8201, 8202, 8203, 8208, 8209, 8210. Із такими кодами підлягають застосуванню коефіцієнти Км2: 1, 40; 1, 22; 1, 25; 2, 09; 2, 40; 2, 14, у той час, як позивач застосовує коефіцієнт 2, 17. І знову ж таки обрати вірне значення суд апеляційної інстанції не має можливості, оскільки встановити вірним код, який підлягає застосуванню за відсутності кадастрового номеру земельної ділянки неможливо.

Щодо значення коефіцієнтів Км3 для зон впливу локальних факторів, то ці значення взагалі рахуються як від ... до.... І встановити, чому позивачем обрано саме коефіцієнт 1, 05686 взагалі не виявляється можливим.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що з розрахунку позивача неможливо встановити, чи вірними є застосовані останнім функціональне призначення, коефіцієнти, які зазначені в якості вихідних даних для розрахунку розміру орендної плати, заявленої до стягнення позивачем.

Крім того, як зазначено вище, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо виділення земельної ділянки, її кадастрового номеру, дійсної площі.

Звертаючись до місцевого господарського суду з позовом, позивач в силу статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України має належними і допустимими доказами обґрунтувати позовні вимоги, а суд - повно і всебічно з`ясувати обставини, на які сторони посилаються, дослідити надані сторонами докази і ухвалити рішення відповідно до норм матеріального і процесуального права, і тому без перевірки обґрунтованості здійсненого позивачем розрахунку судом, такий розрахунок не може бути належним і допустимим доказом обґрунтованості розміру позовних вимог.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Предметом позову у даній справі є стягнення безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати, що становить у загальному розмірі 58 329, 76грн за користування земельною ділянкою без оформлення документів щодо права користування на неї на підставі статей 1212-1214 Цивільного кодексу України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Отже, за змістом статті 1212 Цивільного кодексу України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 1214 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина 1 статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

За змістом глав 82 і 83 Цивільного кодексу України, для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондиційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Згідно із частиною 1 статті 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.

Пунктом 14.1.147 Податкового кодексу України встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами, права власності на землю є: територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Приписами частини 1 статті 122 Земельного кодексу України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування (частина 1 статті 123 Земельного кодексу України).

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (частина 1 статті 124 Земельного кодексу України).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 Земельного кодексу України).

Частина 1 статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України).

Отже, виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Місцевим господарським судом встановлено, що відповідачі є власниками нежитлової будівлі по проспекту Індустріальному, 59-В у м. Харкові, проте матеріали справи не містять доказів належного оформлення власниками права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться ця будівля.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Частиною 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яка кореспондується з частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, з метою дотримання принципу правової визначеності, та формування сталої судової практики суд апеляційної інстанції враховує зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування конкретних норм права до спірних правовідносин.

Отже, з урахуванням викладеного, судова колегія відхиляє доводи апелянта, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України, а застосуванню підлягають положення закону щодо відшкодування збитків.

Поряд з цим, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що згідно із частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Приписами статті 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

З приписів наведеної норми права вбачається, що земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Матеріали справи не містять відомостей про внесення земельної ділянки, визначеної у акті обстеження від 10.04.2018, а саме, площею 0, 0094га за адресою: проспект Індустріальний, 59-В у м . Харкові, до Державного земельного кадастру.

Отже, матеріли справи не містять доказів того, що зазначена земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно відповідачів та за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, була сформована як об`єкт цивільного права саме із такою площею протягом зазначеного позивачем періоду - 2015-2018 років та станом на дату подання позовної заяви.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: проспект Індустріальний, 59-В у м. Харкові, від 10.04.2018 є неналежним доказом сформованості земельної ділянки як об`єкта цивільного права, оскільки чинним законодавством не передбачено формування земельної ділянки на підставі цього акту та наданого позивачем топографічного плану і геодезичної зйомки.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (частина 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі").

Відповідно до статті 15 Закону України "Про оренду землі", істотними умовами договору оренди землі, зокрема є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); орендна плата із зазначенням її розміру, індексації.

Зі змісту статей 14, 288 Податкового кодексу України вбачається, що основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17).

Таким чином, для вирішення даного спору встановленню підлягають обставини, зокрема чи є спірна земельна ділянка сформованим об`єктом цивільних прав, за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, а предметом доказування у цій справі є, зокрема, обставини щодо земельної ділянки: її площа, межі, кадастровий номер та її нормативна грошова оцінка, яка є необхідною для визначення розміру позовних вимог та їх обґрунтованості.

Така правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №922/587/18 та від 13.02.2019 у справі №922/392/18.

Частинами 1, 2 статті 20 Закону України "Про оцінку земель" за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні (крім випадків спадкування спадкоємцями першої та другої черги за законом (як випадків спадкування ними за законом, так і випадків спадкування ними за заповітом) і за правом представлення, а також випадків спадкування власності, вартість якої оподатковується за нульовою ставкою) та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, вартості земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд, а також при розробці показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі: визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (стаття 13 Закону України "Про оцінку земель").

Статтею 18 Закону України "Про оцінку земель" встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які є розробниками документації із землеустрою відповідно до Закону України "Про землеустрій".

Частиною 2 статті 26 Закону України "Про землеустрій" встановлено, що розробниками документації із землеустрою є: юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель").

У спірних правовідносинах позивач не спростовує, що спірна земельна ділянка не є сформованим об`єктом цивільних прав.

Позивачем не доведено належними та допустимим доказами нормативну грошову оцінку землі, оскільки витяг про нормативну грошову оцінку землі відсутній.

Позивач визначив розмір орендної плати самостійно шляхом арифметичного розрахунку, однак, як зазначено вище, судом апеляційної інстанції встановлено, що фактично перевірити правильність його нарахування або здійснити самостійно власний розрахунок за відсутності технічної документації, витягу про нормативну грошову оцінку землі неможливо.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки розмір позовних вимог визначений позивачем саме з розрахунку орендної плати за користування земельною ділянкою відповідачами, необхідною умовою його визначення відповідно до Закону України "Про оренду землі", Податкового кодексу України та Земельного кодексу України є встановлення нормативної грошової оцінки землі, на підставі якої визначається розмір орендної плати.

Крім того, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з доводами апелянта, що розмір земельної ділянки, який покладено в основу розрахунку, не доведений позивачем.

Судова колегія зазначає, що за змістом статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

А відповідно до положень статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються саме сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивачем обґрунтовано розмір заявлених до стягнення позовних вимог, оскільки такий висновок здійснений судом першої інстанції без урахування усіх обставин справи; як вбачається із мотивувальної частини оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд обмежився лише посиланнями, що значення коефіцієнтів, вказаних у розрахунку позивача, є у вільному доступі, однак, із рішення не вбачається, що судом була здійснена перевірка обґрунтованості розрахунку позивача.

З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд не забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та не дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а позивачем не доведено суду належними і допустимими доказами розмір безпідставно збережених коштів відповідачами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 20.09.2018 у справі №922/1285/18 слід скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового про відмову у задоволення позовних вимог, витрати апелянта зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 643, 00грн підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 1 ч. 1 ст. 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Новікової Валентини Андріївни задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 20.09.2018 у справі №922/1285/18 скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Харківської міської ради до фізичної особи-підприємця Новікової Валентини Андріївни та до фізичної особи-підприємця Новікова Володимира Миколайовича відмовити повністю.

Стягнути з Харківської міської ради (61003, Харківська обл., м. Харків, м-н Конституції, буд. 7, ) на користь фізичної особи-підприємця Новікової Валентини Андріївни ( АДРЕСА_4, код НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 643, 00грн.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено 14.06.2019.

Головуючий суддя Л.М. Здоровко

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя В.В. Лакіза