ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11 червня 2019 р. Справа № 903/125/19

Суддя Господарського суду Волинської області Костюк С. В., розглянувши матеріали по справі 903/125/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спектр-Агро"

до відповідача: Державного підприємства "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України"

про стягнення 2379287,54 грн.,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: Бохана С. О., довіреність від 06.08.2018 року;

від відповідача: н/з.

Права та обов`язки учаснику судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Судове засідання проведено в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

в с т а н о в и в:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Спектр-Агро" звернувся з позовом, уточненим заявою від 12.04.2019 року до Державного підприємства "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України" про стягнення 2379287,54 грн., з них 1350000,00 грн. заборгованості, 301418,66 грн. пені, 301562,59 грн. 36% річних, 91449,84 грн. інфляційні, 334856,45 грн. штрафу. Також просить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 35689,31 грн. та витрати на правову допомогу.

Обґрунтовуючи заявлену вимогу посилається на договір поставки № 98/18-ВЛ від 02.04.2018 року, на підставі якого (п.п.1.1, 1.2) відповідачу по видаткових накладних протягом квітня-липня 2018 року було відпущено товару на загальну суму 1674282,26 грн., оплата якого проведена на суму 324282,26 грн., заборгованість складає1350000,00 грн; згідно пунктів 7.2 (А) - 7.2 (В) договору та ст. 625 ЦК України за прострочку оплати товару нараховано пеню, штраф, 36 % річних та інфляційні, також в позові заявлено про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу та судового збору в сумі 32397,07 грн. При правовому обґрунтуванні позову посилається на умови договору поставки, відповідні норми Цивільного кодексу України. До позову долучає попередній розрахунок витрат на професійну правову допомогу на суму 65600,82 грн.

Відповідач 07.03.2019 року подав відзив на позов (а.с.59) в якому вважає позов необґрунтованим, вказуючи, що договір поставки від 02.04.2018 року підписаний директором Яворським О. В. з перевищенням повноважень наданих Статутом підприємства; у відповідача відсутній оригінал даного договору та видаткові накладні на отримання товару; товар передано по видаткових накладних без укладення додатків до договору (п.п.2.3, 2.4), а тому з врахуванням пунктів 2.2, 2.3 договору Товар підлягає оплаті не пізніше 01 грудня поточного року, вважає, що строк оплати за поставлений товар слід рахувати з 01.12.2018 року, також з даного періоду слід рахувати прострочку оплати товару при розрахунку пені, штрафу, 36 % річних та інфляційних.

Позивач 27.03.2019 року подав відповідь на відзив відповідача, в якій вважає доводи наведені у відзиві необґрунтованими, вказуючи, що порядок вчинення правочинів з перевищенням повноважень передбачений ст. 241 ЦК України, відповідно до положень якої правочин вважається схваленим у разі вчинення особою дій, що свідчать про прийняття його до виконання; своїми діями (прийняття товару, часткова оплата) відповідач схвалив правочин. Також зазначає, що підписані відповідачем видаткові накладні в період дії договору, засвідчують передачу товару та всієї необхідної документації покупцю.

Факт відсутності запису про укладення договору в реєстрі договорів відповідача не спростовує факт укладення договору, а свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх функціональних обов`язків; щодо відсутності довіреностей, то чинним законодавством не передбачено обов`язковість довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, згідно витягу з ЄДРПОУ Яворський О. Б. був керівником товариства, а тому діяв при підписанні договору без довіреності. Щодо строків оплати товару, то даний визначений в додатках до договору в графі «оплата товару покупцем», тому твердження відповідача про обрахунок оплати товару з 01.12.2018 року безпідставне, а відтак аргументи відповідача у відзиві на позов вважає необґрунтованими, безпідставними, в зв`язку з чим просить задоволити позов в повному обсязі.

Також заявою від 28.03.2019 року № 2803/20 (а.с.146) просить долучити до матеріалів справи гарантійний лист відповідача від 31.10.2018 року № 349 підписаний діючим директором Колодійчуком В. Є., в якому відповідач зобов`язався погасити існуючу заборгованість в сумі 1400000,00 грн, згідно зазначеного в листі графіка до 31.12.2018 року.

Відповідач 02.04.2019 року подав клопотання № 01-57/3806/19, в якому підтримує викладене у відзиві щодо оплати товару не пізніше 01.12.2018 року та відповідно перерахування пені, відсотків річних, інфляційних та штрафу з врахуванням даного строку; вказує, що оскільки відповідач належить до державного сектора економіки, то згідно ст. 231 ГК України пеня повинна нараховуватись в розмірі 0,1 відсотка вартості товару, за оплату якого допущено прострочення виконання зобов`язань по оплаті, а за прострочення понад 30-ти днів стягується штраф у розмірі семи відсотків вартості товару.

Також, посилаючись на норми ст. 233 ГК України, позицію Вищого господарського суду України викладену в п. 42 інформаційного листа від 07.04.2008 року № 01-8/211, просить суд зменшити розмір нарахованих позивачем пені, штрафу, відсотків річних та інфляційних.

Позивач 12.04.2018 року подав додаткове пояснення за № 1004/20-2 від 10.04.2019 року (а.с.170-171), в якому вважає доводи відповідача викладені в клопотанні від 01.04.2019 року безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому зазначає, що розрахунки пені, штрафу, інфляційних та відсотків річних на суму боргу проведено з врахуванням строків оплати визначених в додатках до договору, оригінали яких надано суду для огляду, тому строк оплати визначений п. 2.5 договору до даних поставок не застосовується, а застосовується графік оплати визначений в кожному додатку до договору; періоди нарахування пені співпадають із періодами нарахування 36 % річних та з врахуванням збільшення облікової ставки НБУ 07.09.2018 року до 18%; норми ч.2 ст. 231 ГК України, якою обмежено відповідні нарахування, на яку посилається відповідач, стосуються випадку, якщо інше не передбачено договором, водночас, умовами договору поставки сторони передбачили розмір пені, штрафу, відсотків річних; нарахування 36 відсотків за умовами договору є платою за користування грошовими коштами та не підпадають під визначення пені, штрафу (ч.2 ст.549 ЦК України); штрафними санкціями передбаченими договором є лише штраф, пеня нараховані в сумі 636275,11 грн., що становить 26,74% від загальної суми позовних вимог (2159804,66 грн.), а тому вважає, що відсутні підстави для їх зменшення згідно ч.1 ст. 233 ГК України.

12.04.2019 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог на підставі п.2 ч.2 ст. 46 ГПК України, згідно якої просить стягнути з відповідача 2379287,54 грн., з них 1350000,00 грн. заборгованості, 301418,66 грн. пені, 301562,59 грн. 36% річних, 91449,84 грн. інфляційні, 334856,45 грн. штрафу. Також просить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 35689,31 грн. та витрати на правову допомогу, дану суму підтверджено розрахунком долученим до заяви (а.с.165).

Позивачем 15.05.2019 року подано заяву про долучення до матеріалів справи доказів оплати судових витрат на професійну правову допомогу, а саме рахунок на оплату № 2 від 18.03.2019 року та платіжне доручення № від 19.03.2019 року на суму 2000,00 грн., акт здачі-приймання виконаних правових послуг за договором надання правової (правничої) допомоги на загальну суму 20000,00 грн. (а.с.212-215). В заяві зазначає, що на момент подачі даної заяви адвокатом надано послуг на суму 31203,75 грн., докази, що підтверджують розмір судових витрат були подані до позовної заяви, протягом 5-ти днів після ухвалення рішення позивачем буде подано: заяву про ухвалення додаткового рішення, додаткові докази, що підтверджують розмір витрат на професійну правову допомогу, які позивач має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

11.06.2019 року представник відповідача подав клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з неможливістю з`явитись в дане судове засідання, оскільки перебуває у відрядженні у м.Львові.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, наполягає на розгляді справи по суті, оскільки провадження у справі відкрите ще 14.02.2019 року.

Суд заслухавши пояснення представника позивача відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, враховуючи положення ч.2 ст. 195 ГПК України, якою передбачено, що суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті, з матеріалів справи слідує, що розгляд справи по суті розпочався 16.05.2019 року та закінчується 16.06.2019 року.

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи вищенаведене та те, що сторони в судовому процесі повідомлені про розгляд справи належним чином, суд розглядає справу за наявними в ній доказами із-за відсутності представника відповідача.

З матеріалів справи, пояснень представника позивача сторін вбачається наступне.

02.04.2018 року між ТзОВ «Спектр-Агро» в особі Козюка В. П. (Постачальник) та Державним підприємством "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України", в особі директора Яворського О. Б., який діяв на підставі Статуту (Покупець) було укладено договір поставки № 98/18-ВЛ (а.с.7-9); за умовами якого в строки, визначені договором, Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця продукцію виробничо-технічного призначення (Товар), а Покупець зобов`язується прийняти Товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов договору (п.1.1 договору); пунктом 1.2 договору визначено, що найменування Товару, його кількість, ціна за одиницю, термін поставки Покупцю та базис поставки, порядок та термін оплати Товару, та нарахованих відсотків, інші умови, визначені в Додатках до договору та у видаткових накладних, які є невід`ємною його частиною.

За умовами пунктів 1.1, 1.2 договору та додатків до нього відповідачу був поставлений товар по видаткових накладних:

- № 12004 від 30.04.2018 р. на суму 69 992,40 грн.;

- № 12005 від 30.04.2018 р. на суму 297 562,56 грн.;

- № 12006 від 30.04.2018 р. на суму 937 879,94 грн.;

- № 12028 від 30.04.2018 р. на суму 4 797,72 грн.;

- № 14639 від 08.05.2018 р. на суму 20 586,00 грн.;

- № 14641 від 08.05.2018 р. на суму 99 830,40 грн.;

- № 15375 від 14.05.2018 р. на суму 99 638,40 грн.;

- № 16452 від 21.05.2018 р. на суму 28 820,40 грн.;

- № 30615 від 27.06.2018 р. на суму 46 540,80 грн.;

- № 31150 від 06.07.2018 р. на суму 50 000,04 грн.;

- № 31490 від 13.07.2018 р. на суму 18 633,60 грн., всього на суму 1674282,26 грн.

Відповідно до п. 2.4 договору відповідач зобов`язався здійснити оплату за поставлений товар в строки, вказані в додатках до договору, проте в порушення умов договору прострочив оплату Товару та сплатив суму частково - 324282,26 грн., а саме:

- 01.10.2018 року сплатив суму в розмірі 124282,26 грн.;

- 03.10.2018 року сплатив суму в розмірі 50000,00 грн.;

- 08.10.2018 року сплатив суму в розмірі 100000,00 грн.;

- 20.11.20218 року сплатив суму в розмірі 50000,00 грн., що підтверджено платіжними дорученнями з програми «Клієнт-банк» (а.с.31-34).

Позивач ставить вимогу, з врахуванням заяви про збільшення суми позову від 12.04.2019 року, стягнути заборгованість в сумі 1350000,00 грн., пеню в сумі 301418,66 грн., штраф в розмірі 334856,45 грн., 36% річних в сумі 301562,59 грн. на підставі п.п.7.2, 7.3 договору поставки від 02.04.2018 року та 91449,84 грн. інфляційних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, а також витрати по судовому збору в сумі 35689,31 грн. та витрати на професійну правову допомогу в сумі 7900,00 грн..

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності суд вважає, що заборгованість в сумі 1350000,00 грн., яку позивач просить стягнути згідно заявленої вимоги підтверджена належними доказами, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

Правові підстави задоволення позову.

За загальними нормами ст. 193 ГК України, ст. 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших актів, договору ,а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання, що виникли між сторонами по справі випливають з договору поставки товарів та регулюються гл.54 ЦК України.

Так, за ст. 712 ЦК України договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 692 ЦК України Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Умовами договору поставки, а саме п. 2.5 визначено, що Товар, що був переданий Покупцю в межах цього договору тільки згідно накладних (без укладення додатків), підлягає повній оплаті з врахуванням умов п.п.2.2-2.4 цього договору, не пізніше 01 грудня поточного року. Якщо договір укладений в період з 30 листопада по 31 грудня поточного року, то Товар, що був переданий Покупцю в межах цього договору тільки згідно накладних (без укладення додатків), підлягає повній оплаті з врахуванням умов п.п.2.2-2.4 цього договору, не пізніше 01 грудня наступного року. Номенклатура, асортимент та кількість фактично поставленого Товару визначається у видаткових накладних. Сплачена авансова частина зараховується в оплату Товару, який було поставлено в першу чергу.

Як слідує з вищезазначених видаткових накладних Товар поставлявся відповідачу на підставі договору № 98/18-ВЛ від 02.04.2018 року та додатків до нього, які зазначено у кожній видатковій накладній і якими, зокрема, визначено строки оплати кожної поставленої партії товару, дані видаткові накладні та додатки до договору підписано сторонами договору та скріплено їх печатками, з чого слідує, що відповідач був ознайомлений зі строками оплати Товару.

Щодо нарахованих сум пені, штрафу, то як слідує з розрахунку позивача (а.с.165) дані нараховано згідно п. 7.2 договору поставки.

Так., згідно п. 7.2 (А), (Б) договору у випадку порушення умов даного договору, Постачальник має право притягти Покупця до відповідальності за несвоєчасне виконання будь-яких грошових зобов`язань за договором. За порушення даних умов договору Покупець: сплачує на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання; у випадку прострочення оплати більше ніж на 5 банківських днів, сплачує штраф в розмірі 20 % від несплаченої суми, яка склалася на наступний день після прострочення виконання грошового зобов`язання.

Доводи відповідача щодо обмеження нарахувань на підставі ст. 231 ГК України, так як відповідач належить до державного сектору економіки, суд вважає безпідставними, оскільки норма ч.2 даної статті не підлягає застосуванню до правовідносин сторін за договором, оскільки умовами договору сторони визначили розмір штрафних санкцій, які підлягають застосуванню у випадку порушення строків оплати.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, то суд вважає за можливе його задоволити виходячи з наступного.

Як слідує з розрахунку позивача загальна сума пені та штрафу складає 636275,11 грн., що становить майже 50 % від суми боргу 1350000,00 грн.

За приписами ч. 1. ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 3 ст. 551 ЦК України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов`язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правила ч. 3 ст. 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (правова позиція викладена і в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013р.).

Як роз`яснено у п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Виходячи з зазначеного суд зменшує розмір штрафних санкцій на 50 % та стягує з відповідача пеню та штраф в розмірі150709,33 грн., 167428,23 грн. відповідно. При зменшенні розміру неустойки суд враховує також те, що позивач ставить вимогу стягнути інфляційні та 36 % річних в загальній сумі 393012,43 грн., які компенсують матеріальні втрати позивача із-за несвоєчасності оплати товару.

Твердження відповідача щодо неправильного визначення строків оплати товару спростовується матеріалами справи (видатковими накладними та додатками до договору), а тому не враховуються судом при винесенні рішення.

Щодо вимоги про стягнення інфляційних та відсотків річних, нарахованих відповідно в сумі 91449,84 грн. та 301418,66 грн. (а.с.165), то дана підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 7.2 (В) договору поставки визначено, що у випадку порушення умов даного договору, Постачальник має право притягти Покупця до відповідальності за несвоєчасне виконання будь-яких грошових зобов`язань за договором. За порушення даних умов договору Покупець: сплачує на користь Постачальника 36% відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно розрахунку позивача дані нарахування проведено з врахуванням строків оплати зазначених в додатках до договору поставки.

Щодо клопотання відповідача про зменшення інфляційних та відсотків річних, то дане не підлягає задоволенню з врахуванням наступного.

Так, своє клопотання відповідач обґрунтовує з посиланням на ст. 233 ГК України якою, зокрема, передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Однак, за своєю правовою природою інфляційні та відсотки річних не відносяться до штрафних санкцій виходячи з наступного.

За змістом пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно із Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. N 62-97р, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, за змістом даного листа індекс інфляції повинен розраховуватися не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, а тому слід вважати, що у випадку, коли сума внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, то вона індексується за цей місяць, а якщо з 16 по 31 число вона індексується починаючи з наступного місяця.

Суд зазначає, що відповідальність, визначена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті, а тому відповідно застосовується за прострочку виконання грошового зобов`язання незалежно від домовленості сторін.

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 36 % річних, передбачених договором, не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 36 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, нарахування, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями відповідальності відповідача, а становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, що відрізняється від штрафної, яка полягає, наприклад, у стягненні пені чи штрафу.

Твердження відповідача в частині укладення договору поставки неуповноваженою особою спростовується матеріалами справи, своїми діями (отримання товару, його часткова оплата, гарантійний лист діючого директора від 31.10.2018 року № 349 (а.с.47) про погашення платежу згідно графіку до 31.12.2018 року) відповідач схвалив договір, а тому зобов`язаний виконати зобов`язання, що випливають з нього.

В силу положень ст. ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень частини 1 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126).

Частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Представник позивача просить стягнути з відповідача 7900,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які оплачено на момент розгляду справи.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до приписів частини 4 ст.126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126).

Оскільки відповідачем не заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, дані вимоги позивач підтверджує: свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю, довіреністю від 06.09.2018 року, договором № 6 про надання правової (правничої) допомоги від 21.01.2019 року, додатком № 4 до договору від 04.02.2019 року, актом № 1 здачі-приймання виконаних правових послуг за договором надання правової (правничої) допомоги від 06.02.2019 року, рахунком на оплату № 1 від 04.02.2019 року, платіжним дорученням № від 05.02.2019 року на суму 2900,00 грн., рахунком на оплату № 2 від 18.03.2019 року, платіжним дорученням № від 19.03.2019 року на суму 2000,00 грн., актом № 2 здачі-приймання виконаних правових послуг за договором надання правової (правничої) допомоги від 13.05.2019 року, рахунком на оплату № 10 від 28.05.2019 року, платіжним дорученням № від 28.05.2019 року на суму 3000,00 грн., заява представника позивача є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Оскільки спір до розгляду доведено з вини відповідача, сплачений позивачем судовий збір в силу ст.129 ГПК України, слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 74, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд України,-

вирішив:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України" (45665, Волинська область, Луцький район, с.Баківці, вул.Перемоги,8, ) в користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спектр-Агро" (08702, Київська область, м.Обухів, вул. Промислова,20, код ЄДРПОУ 36348,99 грн., з них 1350000,00 грн. заборгованості, 150709,33 грн. пені, 167428,23 грн. штрафу, 301562,59 грн. 36 % річних, 91449,84 грн. інфляційних, а також 35689,31 грн. витрат по судовому збору та 7900,00 грн. витрат на правову допомогу.

3. Відмовити в стягненні пені на суму 150709,33 грн. та штрафу в розмірі 167428,22 грн.

4.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення

12.06.2019 року.

Суддя С. В. Костюк