Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2019 р. м. Рівне Справа № 918/88/19

Господарський суд Рівненської області у складі судді Заголдної Я.В., при секретарі судового засідання В`юненко І.І. розглянувши у відкритому засіданні матеріали справи за первісним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення 270 688,18 грн. та за зустрічним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 про визнання недійсною додаткову угоду № 1 від 01.03.2017р. на суму 30 000,00 грн. до договору найму (оренди) приміщення від 21.02.2017р.

Представники сторін:

від позивача Волошин І.В - адвокат.; позивач - ОСОБА_8 - паспорт серія НОМЕР_1 від 21.10.99,

від відповідача - Калініченко Н.А.- адвокат.

ВСТАНОВИВ:

13 лютого 2019 року фізична особа - підприємець (далі- ФОП) ОСОБА_8 звернулася до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до фізичної особи - підприємця (далі- ФОП) ОСОБА_1 про стягнення 270 688,18 грн.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 14.02.2019 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з тим, що сума судового збору в розмірі 4 060 грн. 00 коп., сплаченого позивачем відповідно до квитанції № МР_АВ0309880АА1_5685482 від 13.02.2019 року не зарахована до спеціального фонду державного бюджету. Надано фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 10-денний строк з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 20.02.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 12.03. 2019 р.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 12.03.2019р. відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 09.04.2019р. та продовжено відповідачу строк до 25.03.2019 року для подання пояснень на позов, відзив.

26.03.2019 року на адресу господарського суду від фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (відповідач за первісним позовом) надійшов відзив та зустрічний позов до фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 (позивач за первісним позовом) про визнання недійсною додаткову угоду № 1 від 01.03.2017р. на суму 30 000,00 грн. до договору найму (оренди) приміщення від 21.02.2017р.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 01.04.2019 р. прийнято зустрічний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (відповідач за первісним позовом) від 22.03.2019 р. до фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 (позивач за первісним позовом) про визнання недійсною додаткову угоду № 1 від 01.03.2017р. на суму 30 000,00 грн. до договору найму (оренди) приміщення від 21.02.2017р. для спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом № 918/88/19 та призначено засідання суду для спільного розгляду зустрічного позову разом із первісним позовом на 09.04. 2019 р.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 09.04.2019р. оголошено перерву у підготовчому засіданні до 17.04.2019р., продовжено позивачу за первісним позовом строк до 17.04.2019 року для подання пояснень на зустрічний позов, відзив на зустрічну позовну заяву та запропоновано відповідачу за первісним позовом надати відповідь на відзив позивача за первісним позовам.

У підготовчому засіданні судом вчинено всі дії, визначені частиною другою статті 182 Господарського процесуального кодексу України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 17.04.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.05.2019 р.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 08.05.2019р. розгляд справи по суті відкладено на 04.06.2019р.

04.06.2019р. в судовому засіданні представник ФОП ОСОБА_8 заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із погіршенням стану здоров`я ОСОБА_2 та просив суд перенести судове засідання на іншу дату для надання пояснень з приводу заявлених позовних вимог ОСОБА_2 в якості свідка.

Господарський суд, розглянувши подане клопотання про відкладення розгляду справи, заслухавши пояснення сторін прийшов до висновку про відмову у його задоволенні виходячи з наступного.

Як вищезазначено, ухвалою господарського суду Рівненської області від 17.04.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 08.05.2019р.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 08.05.2019р. розгляд справи по суті відкладено на 04.06.2019р.

При цьому, ухвалою суду від 17.04.2019р. задоволено клопотання позивача за первісним позовом про виклик сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якості свідків на 08.05.2019р. та зобов`язано позивача за первісним позовом забезпечити явку свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання 08.05.2019р.

Ухвалою суду від 08.05.2019р. розгляд справи по суті відкладено за клопотанням позивача за первісним позовом.

Відповідно до статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Одночасно, застосовуючи відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Крім того, ОСОБА_2, як свідок не була позбавлена можливості в порядку ст. 88 ГПК України звернутись до суду із письмовою заявою свідка. Відтак суд зазначає, що не визнає поважними причини наведені позивачем у клопотанні про перенесення розгляду справи, у зв`язку з чим клопотання задоволенню не підлягає.

Також, 04.06.2019р. представником відповідача подано суду клопотання про долучення доказів, а саме: копія розписки від 05.08.2017р. та копія додаткової угоди про розірвання договору оренди приміщення від 21.11.2018р. із заявою про поновлення строку на їх подачу.

Суд, розглянувши дане клопотання та заслухавши думку сторін прийшов до висновку про його задоволення та долучення додаткових доказів виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Нормами ст. 80 ГПК України передбачено: якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Як вбачається із матеріалів справи позивач та відповідач у своїх поясненнях посилаються на вищезазначені документи. При цьому, відповідач в своїй заяві про поновлення строку на подачу доказів зазначає, що дані докази були втрачені, а з усних пояснень представника зазначено, що дані докази було знайдено у бухгалтера відповідача.

Отже, на підставі викладеного суд, визнає поважними причини неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк та встановлює додатковий строк для їх подання, а саме 04.06.2019р.

04.06.2019р. в судовому засіданні оголошувалась перерва до 05.06.2019р.

В судовому засіданні розглянувши матеріали справи за первісним позовом ФОП ОСОБА_8 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення 270 688,18 грн. та за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_8 про визнання недійсною додаткову угоду № 1 від 01.03.2017р. на суму 30 000,00 грн. до договору найму (оренди) приміщення від 21.02.2017р. судом встановлено наступне.

ФОП ОСОБА_8 звернулася до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до ФОП ОСОБА_1 про стягнення 270 688,18 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.02.2017 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, укладено Договір оренди приміщення, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею 93,7 кв.м.

Проте, відповідач недобросовісно виконував умови договору оренди, а саме не своєчасно здійснив оплату за орендне приміщення.

Також, позивач в своїй позовній заяві стверджує, що на виконання договору оренди відповідачем з моменту передачі приміщення в оренду сплачувалися орендні платежі в розмірі по 30 000, 00 грн. з 01.03.2017 року по 04.06.2018 року. При цьому, як зазначає позивач 3000,00 грн. орендар сплачував на банківський рахунок, а 27 000, 00 грн. сплачувалось орендарем готівкою під розписку в книзі для звітності.

В кінці липня 2018 року позивач дізналася, що відповідач вивезла все своє обладнання, техніку, меблі та інше з орендованого приміщення та з липня 2018 року всупереч умовам договору оренди перестала сплачувати орендну плату.

У зв`язку з наявною заборгованістю позивач неодноразово зверталася до відповідача, проте остання відмовлялася надавати будь-які пояснення та відхилила пропозицію щодо підписання додаткової угоди від 21.11.2018р. про розірвання договору оренди від 21.02.2017р..

21.11.2018р. позивач направила письмову претензію відповідачу з проханням в строк до 28.11.2018р. підписати додаткову угоду про розірвання договору оренди, а також відшкодувати вартість відновлення попереднього кольору стін. Вказане відправлення не було отримано відповідачем та повернулося позивачці у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

05.12.2018р. позивачем було повторну направлено претензію разом з проектом додаткової угоди відповідачу кур`єром та було отримане відповідачем 06.12.2018р., проте позивач так і не отримала свого примірника додаткової угоди про розірвання договору.

18.01.2019р. позивачем було направлено відповідачу повідомлення від 16.01.2019 про відмову від договору, яким позивачем було повідомлено відповідача про відмову від Договору оренди приміщення від 21.02.2017р., у зв`язку з чим, просив вважати вказаний договір припиненим з дня отримання цього повідомлення. Окрім того, повідомлення містило вимогу в строк до 31.01.2019: сплатити заборгованість щодо сплати орендної плати, що станом на 16.01.2019 становить 195 000,00 грн. (з розрахунку 30 000 грн. 6 міс. (з липня по грудень 2018 року) та 15 000 грн. в якості орендної плати за половину січня 2019 року); сплатити заборгованість щодо оплати послуг з постачання електроенергії в розмірі 4 826,30 грн; відшкодувати вартість відновлення попереднього кольору стін та дверей в розмірі 47 025,00 грн.

Відповідачем в свою чергу 26.03.2019р. подано відзив на позов згідно якого останній стверджує, що згідно з додаткової угоди № 1 від 01.03.2017 до договору оренди від 21.02.2017р. було погоджено розмір орендної плати в сумі 3000,00 грн.. Зазначена додаткова угода, її обидва примірник, також повинні містити відтиск печатки відповідача - орендаря, другий примірник додаткової угоди з відбитком печатки відповідача був наданий позивачу.

Також, відповідач зазначає, що 01.03.2017 року приміщення загальною площею 93,7 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, буд. 14 було передано орендарю - відповідачу за Актом приймання-передачі. На вказаному Акті також було проставлено відтиск печатки відповідача - орендаря.

Відповідач наголошує, що у своїй господарській діяльності використовує печатку, однак подані копії документів позивачем, не містять відбитку печатки відповідача та зазначене викликає сумніви у відповідача в їх достовірності.

На виконання умов договору оренди, відповідачем за період з 01.03.2017 року по 10.07.2018 року були здійснені всі необхідні платежі, в тому числі орендна плата, комунальні платежі та податок на землю.

Факт відсутності заборгованості відповідача перед позивачем за період з 01.03.2017р. року по 01.07.2018 р. включно, обидві сторони визнають.

Відповідач вказав, що з 10 липня 2018 року орендованим приміщенням не користувався. Ключі від приміщення перебували у розпорядженні позивача, який пропонував здачу вказаного приміщення в оренду третім особам. Позивач не повертав ключі відповідача та не забезпечував доступ відповідача до орендованого приміщення. Таким чином, відповідач не міг використовувати орендоване приміщення, оскільки не мав доступу до нього. З серпня 2018 року на приміщені по вул. Соборна, 14, позивачем було розміщено оголошення про здачу приміщення в оренду з контактними номерами телефонів. Враховуючи зазначене вище, відповідач не мав доступу до приміщення, не міг його використовувати та через непорозуміння, яке виникло між сторонами договору оренди, акти здачі-приймання, додаткові угоди, сторонами підписані не були.

Як зазначає відповідач 18 січня 2019 року останній отримав повідомлення позивача про відмову від договору, в якому було зазначено, що договір оренди приміщення від 21.02.2017 року вважається припиненим з 18.01.2019 року.

На підставі викладеного, відповідач заперечує проти позову, а саме: щодо орендної плати в розмірі 30 000,00 грн., відповідно у задоволенні стягнення 195 000,00 грн. та штрафних санкцій нарахованих на вказану суму просить відмовити, оскільки при розрахунку, позивач виходив з розміру орендної плати в сумі 30 000,00 грн., а не дійсного розміру в сумі 3000,00 грн.

Щодо нарахування плати за електроенергію відповідач вважає, суму заявлену до стягнення за оплату електроенергії необґрунтованою та не доведеною належними, допустимими та достатніми доказами. З позовної заяви та додатків до неї не зрозуміло, у який спосіб обрахований розмір заборгованості та за який період, враховуючи, що в приміщенні встановлений лічильник, про що значиться в акті приймання-передачі приміщення, а з 10 липня 2018 року відповідач приміщення не використовував. Сума боргу за електроенергію, не співпадає з даними Акту звіряння розрахунків (а.с. 31.).

Щодо стягнення суми на відшкодування вартості відновлення попереднього кольору стін та дверей відповідач зазначає, що у відповідності до Акту приймання-передачі приміщення від 01.03.2017 року, орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення загальною площею 93,7 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, буд. 14.

Згідно зазначеного вище акту, в приміщенні встановлено газо - та електро прилади, а саме: кондиціонери в кількості 2 шт., конвектори газові - 4 шт., лічильник на воду - 1 шт., водонагрівач - 1 шт., лічильник газовий - 1 шт., лічильник електроенергії 3-х фазний - 1 шт, сейф - 1 шт., сигналізаційний блок - 2 шт., на вікнах та дверях змонтовані ролети білого кольору в кількості 12 штук без будь-яких ушкоджень, рекламний екран типу "Luzalon" зеленого кольору, новий, без будь-яких механічних пошкоджень.

При цьому в акті приймання-передачі приміщення від 01.03.2017 року відсутні відомості щодо кольору стін, фасаду та дверей , жодних фото фіксацій та будь-яких інших Актів, де було би зазначено колір стін приміщення та фасаду, сторонами не складалося.

Отже, на підставі викладеного відповідач заперечує проти позовних вимог ФОП ОСОБА_8 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення 270 688,18 грн.

Господарський суд в судовому засіданні дослідивши матеріали первісного позову, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно, всебічно та повно дослідивши надані у справі докази, заслухавши пояснення сторін та свідка, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку про часткове його задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом і це вбачається із матеріалів справи 21.02.2017р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, укладено Договір оренди приміщення (а.с. 15), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею 93,7 кв.м.

Об`єкт оренди використовується Орендарем для надання послуг громадського харчування (п. 2.1 Договору). Приміщення передається в оренду в період з 21.02.2017р. по 31.01.2020р. (п. 3.1 Договору).

Згідно з п. 5.1 Договору розмір плати на момент укладення Договору складає (згідно додатку № 1) за місяць (без ПДВ).

На виконання умов договору оренди, а саме п. 5.1 сторонами укладено додаткову угоду № 1 від 01.03.2017р. (а.с. 18 примірник позивача).

Згідно з додатковою угодою № 1 від 01.03.2017р. до договору найму (оренди) приміщення від 21.02.2017 сторони дійшли спільної згоди, що речення п. 5.1 договору найму (оренди) приміщення (м. Рівне, вул. Соборна, 14) викласти в наступній редакції: орендна плата складає: 30 000,00 грн. (зазначено в примірнику позивача) Орендна плата сплачується орендарем в безготівковій/готівковій формі на рахунок орендодавця одним платіжним дорученням в термін не пізніше 2-го числа поточного місяця (п. 5.2 Договору).

Орендар розпочинає сплачувати орендну плату після підписання акту приймання-передачі об`єкту, що орендується, але не пізніше 2 числа поточного місяця, та закінчує сплачувати орендну плату після підписання акту здачі-приймання приміщення (п. 5.4 Договору).

Як вбачається із матеріалів справи, а саме з банківських виписок (а.с.19-21) та не заперечується сторонами, що на виконання договору оренди відповідачем з моменту передачі приміщення в оренду сплачувалися орендні платежі в розмірі по 3000,00 грн. з 01.03.2017 року по 04.06.2018 року.

Також, судом встановлено, що відповідач не заперечує про той факт, що з 10.07.2018р. останній об`єктом оренди не користувався.

Разом з цим, між сторонами договору оренди акти здачі-приймання та додаткові угоди, сторонами підписані не були. Отже, обов`язки відповідача щодо договору оренди приміщення припиненні не були.

Відповідно до статті 509 ЦК зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець (позивач у справі) передає або зобов`язується передати наймачеві (відповідач у справі) майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ст. 762 ЦК України).

Ч. 3 ст. 285 ГК України передбачено, що орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Відповідно до п. 7.1 договору (а.с.15) орендар зобов`язується своєчасно здійснювати орендні платежі та платежі за комунальні послуги.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 536 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених, договором або законом.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 782 ЦК України встановлено право наймодавця відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Як встановлено судом, з липня 2018р. відповідач не вносив орендну плату за користування нежитловим приміщенням більш як 3 місяці підряд. Повідомлення про відмову від договору отримано відповідачем 18 січня 2019 року (а.с.30). Отже, договір оренди приміщення від 21.02.2017р. вважається припиненим з 18.01.2019р.

Проте, сам факт розірвання договору оренди приміщення, виконання якого здійснено тільки однією стороною - позивачем, який надав у користування приміщення для відповідача не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін та не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання ним свого обов`язку і щодо сплати орендної плати.

Таким чином, відповідач не вільний від зобов`язання перед позивачем щодо сплати заборгованості згідно договору оренди.

Разом з цим, суд не може погодитись із вимогою позивача щодо стягнення з відповідача заборгованість за орендну плату за Договором оренди приміщення від 21.02.2017р., обов`язок якої виник у відповідача під час дії Договору, а саме: за липень 2018 року - 30000 грн., за серпень 2018 року - 30000 грн., за вересень 2018 року - 30000 грн., за жовтень 2018 року - 30000 грн., за листопад 2018 року - 30000 грн., за грудень 2018 року - 30000 грн., за січень 2019 року (до 18.01.2019) - 15000 грн., а всього - 195000 грн., виходячи з наступного.

Як вбачається із додаткової угоди №1 від 01.03.2017р. до договору найму (оренди) приміщення від 21.02.2017р. розмір плати на момент укладення договору складає 30 000 грн. щомісячно, дана додаткова угода є невід`ємною частиною договору оренди приміщення від 21.02.2017р. та містить підписи позивача та відповідача (а.с. 18 примірник позивача).

В той же час, відповідачем надано суду додаткову угоду №1 від 01.03.2017р. до договору найму (оренди) приміщення від 21.02.2017р. розмір плати на момент укладення договору складає 3 000,00 грн. щомісячно, дана додаткова угода є невід`ємною частиною договору оренди приміщення від 21.02.2017р. та містить підписи позивача та відповідача з відиском печатки ФОП - ОСОБА_1 (а.с. 86 примірник відповідача) (Оригінали вищезазначених документів дослідженні судом в судовому засіданні).

Позивач на підтвердження своїх вимог щодо щомісячної оплати за оренду приміщення в розмірі 30 000,00 грн. зазначає, що між позивачем та відповідачем була усна домовленість, про те, що 3000,00 грн. орендар сплачував на банківський рахунок, а 27 000, 00 грн. орендар сплачував готівкою особисто позивачу.

Водночас, в матеріалах справи наявні виписки по рахунку в АТ "Акцент-Банк" (а.с. 19-21), надані суду позивачем, згідно яких вбачається, що відповідачем здійснювались платежі за оренду приміщення за період з 01.03.2017р. по 04.06.2018р. в розмірі 3000,00грн. щомісячного платежу.

Разом з цим, позбавлені відповідного доказового обгрунтування твердження позивача, що 27 000,00 грн. відповідач передавав готівкою позивачу особисто. Позивач доказів здійснення таких платежів суду не представив, як і не надав відповідних розписок. Натомість, такі твердження позивача грунтуються виключно на його власних словах.

Позивач в своїй позовній заяві посилається, як на доказ обґрунтованості сплати 30 000,00 грн. за оренду приміщення на уточнюючу податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 за перше півріччя 2018р. (а.с. 24), а саме на розділ 1 загальні показаники підприємницької діяльності п. 9 де зазначено "прибуток від здавання в найм житлових та нежитлових приміщень до 300 м. кв.."

Проте, як вбачається з матеріалів справи, згідно відомостей внесених у свідоцтво платника єдиного податку позивача та про це зазначено представником в судовому засіданні, позивач здійснює свою діяльність (здачу в оренду приміщень) за двома адресами в м. Рівному: вул. Київська, 44/279 та вул. Соборна, 14. Відповідальність за внесення відомостей до податкової декларації покладається виключно на позивача та не залежать від волі відповідача.

Також, згідно довідки ГО управління ДФС у Рівненській області від 19.02.2019р. (а.с 131) наданої суду позивачем, останній за 2018р. отримав дохід в розмірі 216 000,00грн. проте, з даної довідки неможливо встановити розмір орендної плати саме за договором найму (оренди) від 21.02.2017р.

А відтак суд позбавлений можливості встановити із зазначених докуменів, яка сума орендної плати зазначалась щодо здачі в оренду приміщення саме відповідачу. Таким чином, задекларований позивачем розмір отриманого доходу, не може вважатися належним та допустимим доказом на підтвердження дійсного розміру орендної плати сплаченої відповідачем за договором оренди приміщення по вул. Соборній, 14.

Повертаючись до додаткової угоди №1 від 01.03.2017р. до договору найму (оренди) приміщення від 21.02.2017р. в якій зазначено, що розмір плати на момент укладення договору складає 30 000 грн. щомісячно, (а.с. 18 примірник позивача). Даний примірник викликає сумнів у суду виходячи з наступного.

Як вищезазначено на виконання умов договору найму (оренди) приміщення (м. Рівне, вул. Соборна, 14) від 21.02.2017р. сторонами укладено додаткову угоду № 1 від 01.03.2017 до договору найму (оренди) приміщення від 21.02.2017 якою сторони дійшли спільної згоди, що речення п. 5.1 договору найму (оренди) приміщення (м. Рівне, вул. Соборна, 14) викласти в наступній редакції: орендна плата складає 30 000,00 грн. (в примірнику позивача) та 3000,00грн. (в примірнику відповідача).

При огляді судом оригіналів наданих суду вищезазначених документів, судом встановлено та це не спростовується сторонами, що обидва документа містять оригінали особистих підписів сторін. При цьому, представник позивача в судовому засіданні зазначив, що сторонами було підписано дві додаткових угоди на 30 000,00 грн. та на прохання відповідача було також укладено додаткову угоду на 3000,00 грн. для відображення даної суми платежу в органах обов`язкової звітності та за усною домовленістю оплата здійснювалась в наступному порядку: 3000,00 грн. орендар сплачував на банківський рахунок, а 27 000, 00 грн. сплачувалось готівкою позивачу.

Проте, таке твердження позивача суперечить умовам п. 5.2 Договору згідно якого орендна плата сплачується орендарем в безготівковій/готівковій формі на рахунок орендодавця одним платіжним дорученням в термін не пізніше 2-го числа поточного місяця.

Крім того, такі доводи позивача спростовуються наявними у матеріалах справи доказами - випискою з банківського рахунка позивача та наявною додатковою угодою №1 від 01.03.2017 року на суму орендної плати в розмірі 3000,00 грн. (Три тисячі гривень). Підписаною позивачем, інших додаткових угод, яки б скасовували або мали б місце виправленню в додатковій угоді щодо орендної плати позивач суду не надав, а відтак суд приходить до висновку, що документально підтверджена орендна плата в розмірі 3000,00грн.

Разом з цим, 08.04.2019р. представником позивача подано суду клопотання про долучення додаткових доказів (а.с. 158 - 162), а саме нотаріально посвідченні заяви свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в яких останні засвідчують, що сторонами укладено додаткову угоду № 1 від 01.03.2017р. до договору найму (оренди) приміщення від 21.02.2017р. якою сторони дійшли спільної згоди, що речення п. 5.1 договору найму (оренди) приміщення (м. Рівне, вул. Соборна, 14) викласти в наступній редакції: орендна плата складає саме 30 000,00 грн.

Крім того, вищезазначені свідки повідомили, що відповідач дійсно змінила колір фасаду та дверей приміщення за адресою АДРЕСА_1 вул АДРЕСА_1 .

У відповідності до ст. 87 ГПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

Господарський суд, розглянувши подані суду заяви свідків, прийшов до висновку про залишення їх без уваги з огляду на таке.

Заяви ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не містять джерела обізнаності щодо певної обставини.

Також як зазначено у ч. 2 ст. 87 ГПК України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Як вищезазначено судом та це вбачається із матеріалів справи відповідачем документально спростовано твердження позивача щодо орендної плати в розмірі 30 000, 00 грн.

Також, в судовому засіданні 05.06.2019 року за клопотанням представника позивача судом допитано в якості свідка позивача ФОП ОСОБА_8 , яка також усно зазначила , що сторонами укладено додаткову угоду № 1 від 01.03.2017р. до договору найму (оренди) приміщення від 21.02.2017р. якою сторони дійшли спільної згоди, що речення п. 5.1 договору найму (оренди) приміщення (м. Рівне, вул. Соборна, 14) викласти в наступній редакції: орендна плата складає саме 30 000,00 грн.

Проте, відповідно до вимог чинного ГПК України, суд не може встановлювати обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Отже, суд не приймає до уваги показання свідків в межах даного провадження.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача оплати послуг з постачання електроенергії в розмірі 4826,30 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5. 1. 1 договору оплата за електроенергію, газ, воду сплачується окремо - згідно показників лічильників, ОСББ, Санком Рівне, ор. землі (згідно квитанції).

Відповідно до п. 7.1 Договору Орендар зобов`язується своєчасно здійснювати орендні платежі та платежі за комунальні послуги.

Позивачем в обґрунтування зазначеної суми боргу суду не подано жодного підтверджуючого документа (показників лічильників, квитанції, тощо), окрім акту звіряння розрахунків між ПрАТ "Рівнеобленерго" та ОСОБА_8 від 15.11.2018 (а.с. 36) згідно якого вбачається заборгованість споживача (сальдо) на 15.11.2018року в розмірі 1 688грн. 62 коп.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, позивачем документально не підтверджено наявність або існування заборгованості за відповідачем в розмірі 4826,30грн. Наявна заборгованість в розмірі 1688,62 грн. підтверджується актом звіряння розрахунків від 15.11.2018р. між ПрАТ "Рівнеобленерго" та ОСОБА_2 , саме в період дії договору оренди, а тому до стягнення з відповідача підлягає саме заборгованість в розмірі 1688,62 грн. за спожиту електроенергію.

Щодо вимоги про відшкодування вартості відновлення попереднього кольору стін та дверей.

Позивач в своєму позові зазначає, що під час дії договору відповідач змінив колір фасаду, а також колір стін та дверей всередині приміщення із зеленого, салатового, білого кольорів на червоний та чорний.

Відповідно до п. 7.2 договору орендар має право змінювати колір стін під свій професійний колір, перефарбувавши їх, але за 1 місяць до завершення даного договору оренди орендар зобов`язується відшкодувати орендодавцю обраховану вартість відновлення попереднього кольору стін, дверей і вікон.

У зв`язку з цим, позивачем було замовлено у ФОП ОСОБА_11 кошторисний розрахунок вартості фарбування стін, дверей та фасаду приміщення з червоного, чорного в салатовий, зелений, білий кольори (а.с.39-40).

Згідно кошторисних розрахунків вартість відновлення попереднього кольору стін та дверей приміщення становить 47 025,00 грн.,

Господарський суд, заслухавши пояснення сторін та вивчивши подані суду документи, встановив наступне.

Відповідно до Акту приймання-передачі приміщення від 01.03.2017 року (а.с.17), орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення загальною площею 93,7 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, буд. 14.

Згідно зазначеного акту, в приміщенні встановлено газо- та електро прилади, а саме: кондиціонери в кількості 2 шт., конвектори газові - 4 шт., лічильник на воду - 1 шт., водонагрівач - 1 шт., лічильник газовий - 1 шт., лічильник електроенергії 3-х фазний - 1 шт, сейф - 1 шт., сигналізаційний блок - 2 шт., на вікнах та дверях змонтовані ролети білого кольору в кількості 12 штук без будь-яких ушкоджень, рекламний екран типу "luzalon" зеленого кольору, новий, без будь-яких механічних пошкоджень.

Як вбачається з акту приймання-передачі приміщення від 01.03.2017 року, в ньому відсутні відомості щодо кольору стін, фасаду та дверей.

Жодних фото фіксацій та будь-яких інших актів, де було б зазначено колір стін приміщення та фасаду, станом на 01.03.2017р, сторони суду не надали.

Подані позивачем фото таблиці на (а.с. 37-38) викликають сумніви у суду в їх достовірності, оскільки з вказаних фото не можливо встановити дійсну дату їх створення. Окрім того, на фото таблиці №1 колір дверей - фото 1 (зеленого кольору), а на фото 2 та фото 3 - двері білого кольору.

Також, представник позивача в судовому засіданні зазначив, що на фото таблиці № 1 (а.с.37) фото №2 та фото №3 є помилковими, оскільки не зміг надати суду пояснення щодо відповідності пори року відображених на фото №2 та фото №3, при цьому на фото таблиці № 1 зазначено період здійснення фото - лютий 2017 року.

Проте, позивачем допустимих та достатніх доказів, які б спростовували те, що відповідач змінив колір фасаду, а також колір стін та дверей в середині приміщення, суду, не надано. Отже, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленої вимоги позивача щодо відшкодування вартості відновлення попереднього кольору стін та дверей в розмірі 47 025,00 грн.

Щодо заявлення позивачем штрафних санкцій в розмірі 21 594,26 грн. - пені та 2 242,62 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 611 ЦК України одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно п. 9.1 договору найму (оренди) за несвоєчасне внесення орендної плати, а також в разі затримання повернення приміщення орендодавцю орендар сплачує пеню в розмірі 0,1 % від місячної суми договору за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п. 5.2 Договору орендна плата сплачується орендарем в безготівковій/готівковій формі на рахунок орендодавця одним платіжним дорученням в термін не пізніше 2-го числа поточного місяця.

У відповідності з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. При цьому розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наведеної норми матеріального права, яка регулює відповідальність за неналежне виконання грошового зобов`язання, вбачається право кредитора здійснити нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Так, позивачем здійснено наступні нарахування із розрахунку вартості орендної плати в розмірі 30 000, 00 грн. :

- Орендна плата за липень 2018 року повинна була бути сплачена Відповідачем не пізніше 02.07.2018 (п. 5.2 Договору). Відповідно, за серпень 2018 року - не пізніше 02.08.2018, вересень 2018 року - 02.09.2018, жовтень 2018 року - 02.10.2018, листопад 2018 року-02.10.2018, грудень 2018 року-02.12.2018, січень 2019 року - 02.01.2019 - складає 21594,26 грн. пеня (а.с. 31-33);

- розмір 3 % річних за прострочення сплати орендної плати за липень 2018 року - січень 2019 року, станом на 12.02.2019 складає 2242,62 грн.

При цьому, як встановлено судом і це підтверджено матеріалами справи оренда плата згідно додаткової угоди № 1 від 01.03.2017 до договору найму (оренди) приміщення від 21.02.2017 становить 3 000,00 грн.

Таким чином, судом здійснено власний розрахунок згідно якого стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 2 159 грн. 42 коп. - пені; 224 грн. 25 коп. - 3% річних.

Отже, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 86, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовної заяви фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення 270 688,18 грн., а саме стягненню з відповідача підлягає 23 572 грн. 29 коп. з яких: 19 500 грн. 00 коп. - основний борг; 2 159 грн. 42 коп. - пеня; 224 грн. 25 коп. - 3% річних; 1688 грн. 62 коп. - заборгованість за постачання електроенергії, в решті позовних вимог відмовити.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, суд встановив, що зустрічний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 про визнання недійсною додаткову угоду № 1 від 01.03.2017р. на суму 30 000,00 грн. до договору найму (оренди) приміщення від 21.02.2017р. задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

01 березня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №1 до договору оренди приміщення від 21.02.2017 року, якою було погоджено розмір орендної плати в сумі 3000,00.

Зазначена додаткова угода, її обидва примірник, також повинні містити відтиск печатки Відповідача - орендаря. Копія Додаткової угоди додається. Оригінал знаходиться у Відповідача, другий примірник додаткової угоди з відбитком печатки Відповідача був наданий Позивачу.

01.03.2017 року приміщення загальною площею 93,7 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 вул АДРЕСА_1 14 було передано орендарю - відповідачу за Актом приймання-передачі.

Як зазначає позивач за зустрічним позовом на вказаному акті також було проставлено відтиск печатки орендаря. Другий примірник акта з відтиском печатки орендаря передавався орендодавцю при його підписанні.

Орендар наголошує, що у своїй господарській діяльності використовує печатку, однак подані копії документів орендодавцем, не містять відбитку печатки орендаря. Зазначене викликає сумніви в їх достовірності у позивача за зустрічним позовом.

На виконання умов договору оренди, орендарем (позивачем за зустрічним позовом) за період з 01.03.2017 року по 10.07.2018 року були здійснені всі необхідні платежі, в тому числі орендна плата, комунальні платежі та податок на землю.

Факт відсутності заборгованості орендаря перед орендодавцем за період з 01.03.2017 року по 01.07.2018 року включно, обидві сторони визнають.

Як, зазначено у зустрічному позові в березні 2019 року, ознайомившись з текстом первісного позову ФОП ОСОБА_8 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором оренди приміщення від 21.02.2017 року, ФОП ОСОБА_1 стало відомо про те, що у тексті додаткової угоди №1 від 01.03.2017 року, яка подана ФОП ОСОБА_2 розмір орендної плати вказано в сумі 30 000,00 грн.

Тексти договорів та додаткової угоди заповнювалися власноруч орендодавцем.

ФОП ОСОБА_1 переконана, що її підпис на оскаржуваній Додатковій угоді №1 від 01.03.2017 року на суму 30 000 грн. міг бути проставлений в наслідок помилки в розумінні ст. 229 ЦК України або обману в розумінні ст. 230 ЦК України, щодо прав і обов`язків щодо сплати орендної плати в сумі 30 000 грн., які виникають зі спірної додаткової угоди. ФОП ОСОБА_1 переконана, що підписувала Додаткову угоду на суму 3000,00 грн. (Три тисячі гривень). Зазначений розмір орендної плати, ФОП ОСОБА_1 сплачувала на банківський рахунок орендодавця, у порядку, який передбачений п 5.2. договору оренди приміщення, з березня 2017 року по липень 2018 року.

Відповідач за зустрічним позовом заперечує проти задоволення позовних вимог згідно відзиву та зазначає, що позовні вимоги не обґрунтовані належними та допустимими доказами, просить суд в задоволені позову відмовити.

Частинами 1 та 2 ст. 11, ст. 202, ч. 1 ст. 215 ЦК України унормовано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

У відповідності до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 р. № 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Позивач за зустрічним позовом, як на підставу заявленого позову, посилався на те, що дана додаткова угода була підписана в наслідок помилки в розумінні ст. 229 ЦК України або обману в розумінні ст. 230 ЦК України.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, відповідно до ч.ч.2,3 ст. 202 ГК України, господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. З, 5 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно до ч. ч. 1,2 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить стаття 20 Господарського кодексу України.

Відповідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Визначальною ознакою договору є мета його укладення.

За змістом статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статі 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір може містити будь-які умови, узгоджені сторонами на власний розсуд. Наявність таких умов не є підставою для визнання укладеного договору недійсним, якщо вони не суперечать нормам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, саме позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

З огляду на викладене, оцінивши обставини, наведені позивачем за зустрічним позовом у зустрічній позовній заяві та поясненнях, поданих до суду, якими обґрунтовано недійсність додаткової угоди, а також дослідивши подані в підтвердження цьому докази, Суд дійшов висновку, що позивачем всупереч викладеним нормам не доведено перед судом законних підстав для визнання недійсним оспорюваного ним додаткової угоди, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Одночасно, у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України, господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

Виходячи з чого, з наведених норм вбачається, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання), вчиненого під дією обману необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію, а також наявність умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі 907/738/16.

Згідно ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правовин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснив, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Пунктом 3.9 Постанови пленуму Верхового Суду України від 29.05.2013 р. № 11 " Про деякі питання визнання правочинів ( господарських договорів ) недійсними " роз`яснено, що за змістом статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов`язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов`язань, що виникли з правочину, і не пов`язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину ( тобто в обставинах, у зв`язку з якими особа вчиняє правочин ) або незнання стороною правочину норм законодавства.

Тобто, відповідно до положень чинного законодавства, обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

Натомість, доказів звернення позивача до відповідних правоохоронних органів з метою встановлення правомірності дій вказаних осіб в матеріали справи не подано.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позивачем належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами в розумінні статей 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України наявності таких обставин укладення додаткової угоди, з якими законодавство пов`язує можливість визнання правочину недійсним.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Наразі, надаючи оцінку доводам сторін, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) визначено, що Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на наведене, всі інші аргументи сторін не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі, з огляду на їх необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за первісним позовом покладаються на відповідача в пропорційному розмірі задоволених позовних вимог, а за зустрічним - залишаються за первісним відповідачем (позивачем за зустрічним позовом).

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 237- 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення 270 688,18 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 код РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 ( АДРЕСА_3 , код РНОКПП НОМЕР_3 ) 23 572 грн. 29 коп. з яких: 19 500 грн. 00 коп. - основний борг; 2 159 грн. 42 коп. - пеня; 224 грн. 25 коп. - 3% річних; 1688 грн. 62 коп. - заборгованість за постачання електроенергії.

3. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 код РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 ( АДРЕСА_3 , код РНОКПП НОМЕР_3 ) 353,58 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. В задоволенні зустрічного позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 про визнання недійсною додаткову угоду № 1 від 01.03.2017р. на суму 30 000,00 грн. до договору найму (оренди) приміщення від 21.02.2017р. - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.06.2019р.

Суддя Заголдна Я.В.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2 - (33009, м. Рівне, вул . Олексинська, буд. 17 А, кв. 11);

3 - ( АДРЕСА_5 , Рівненська обл. Рівненський район, с. Дворовичі, вул. Зелена, буд. 43).