РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.06.2019Справа № 910/291/19

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді - Князькова В. В.,

за участю секретаря судового засідання Скокіна О. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Головного управління ДФС у Черкаській області, м. Черкаси

до відповідача: Товариства з додатковою відповідальністю «Довірче товариство Європейське бюро приватизації», м. Київ

про стягнення 249 192,80 грн, -

За участю представників:

від позивача: Недоступ О. О.

від відповідача: Севрюков І. О.

ВСТАНОВИВ:

Головне управління ДФС у Черкаській області звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Довірче товариство Європейське бюро приватизації» про стягнення 249 192,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором № 1/23-00-17-04-023 про зберігання безхазяйного майна від 17.09.2018 в частині здійснення належних заходів по охороні та збереженню переданого позивачем майна. Позивач стверджує, що вказані порушення умов договору зі сторони відповідача призвели до понесення позивачем збитків у вигляді вартості викраденого невідомими особами майна переданого на зберігання (урожаю соняшнику) у сумі 249 192,80 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2019 (суддя Якименко М.М.) залишено без руху позовну заяву подану Головним управління ДФС у Черкаській області та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.

21.02.2019 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 01.02.2019.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва від 15.03.2019 № 05-23/499, у зв'язку із звільненням у відставку судді Якименка М.М., призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/291/19.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 15.03.2019 справу передано для розгляду судді Князькову В. В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 10.04.2019.

10.04.2017 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, за змістом якого Товариство з додатковою відповідальністю «Довірче товариство Європейське бюро приватизації» проти задоволення позову заперечує, посилаючись на обставини неправомірного віднесення позивачем спірного урожаю соняшника до безхазяйного майна. Згідно з поясненнями відповідача, спірний врожай було зібрано представниками певного фермерського господарства, а не невідомими особами, у присутності представників правоохоронних органів та незважаючи на заперечення представників відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2019 заяву Товариства з додатковою відповідальністю «Довірче товариство Європейське бюро приватизації» про забезпечення позову повернуто заявнику.

06.05.2019 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій Головне управління ДФС у Черкаській області вказує, що попередню оцінку майна, яку вказано у договорі № 1/23-00-17-04-023 від 17.09.2018, було здійснено відповідно до пунктів 2, 8 Порядку обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1998 № 1340. Згідно з поясненнями позивача, остаточна вартість майна повинна була визначатись шляхом проведення експертної оцінки після збирання врожаю за фактичною його кількістю та якістю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.06.2019.

У судовому засіданні представниця позивача позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні надав заперечення проти позову.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників учасників справи, Господарський суд міста Києва встановив наступні фактичні обставини справи.

17.09.2018 між Головним управлінням Державної фіскальної служби України у Черкаській області (замовник) та Товариством з додатковою відповідальністю «Довірче товариство Європейське бюро приватизації» (виконавець) укладено договір № 1/23-00-17-04-023 про зберігання безхазяйного майна (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого предметом договору є безоплатне зберігання майна, а саме: посівів соняшнику на площі 13,639 га, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :02:002:0722, та на площі 15,8542 га, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :02:002:0716 в адміністративних межах с. Пастирське Смілянського району (за межами населеного пункту), та на площі 31,1491 га, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0821, в адміністративних межах с. Балаклея Смілянського району (за межами населеного пункту).

Пунктами 3.1, 3.2 Договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання покладених на нього зобов'язань виконавець несе повну матеріальну, а також кримінальну відповідальність згідно з чинним законодавством. У разі втрати чи псування майна, що передається на зберігання, виконавець компенсує в бюджет його вартість за звичайними цінами аналогічного товару на момент втрати чи псування.

Згідно з актом № 2/23-00-1704-024 опису і попередньої оцінки безхазяйного майна до договору від 17.09.2018 майно - посіви соняшника 31,1491 га, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0821, в адміністративних межах с. Балаклея Смілянського району (за межами населеного пункту) були прийняті на відповідальне зберігання директором Товариства з додатковою відповідальністю «Довірче товариство Європейське бюро приватизації» Севрюковим І. О.

За змістом вказаного акту попередня оціночна вартість переданого на зберігання врожаю становить 249 192,80 грн.

Як пояснює позивач, вночі з 2 та 3 жовтня 2018 року спірний урожай соняшнику був зібраний невідомими особами та вивезений у невідомому напрямку. За твердженнями позивача, про виявлений факт збирання урожаю директор Товариства з додатковою відповідальністю «Довірче товариство Європейське бюро приватизації» Севрюков І. О. негайно повідомив правоохоронні органи, однак не довів таку інформацію до відома Головного управління ДФС у Черкаській області.

05.10.2018 позивач звернувся до відповідача з претензією вих. № 42096/23-00-17-01-008 від 04.10.2018 про відшкодування збитків в розмірі вартості втраченого майна на загальну суму 249 192,80 грн. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 943 вказану претензію було вручено відповідачу 26.10.2018. При цьому, матеріали справи не містять доказів надання відповідачем відповіді на отриману ним претензію.

Спір у справі виник у зв'язку наявністю, на думку позивача, правових підстав для стягнення з відповідача на користь держави суми збитків у розмірі попередньої оціночної вартості майна (урожаю соняшнику), переданого на зберігання відповідачу, в сумі 249 192,80 грн.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та відповідні заперечення відповідача, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 942 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний вжити всіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Статтею 949 Цивільного кодексу України передбачено, що зберігач зобов'язаний повернути поклажедавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернута поклажедавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 614 Цивільного кодексу України). Згідно з статтею 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Відповідно до статті 950 Цивільного кодексу України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Згідно з ч. 1 ст. 951 Цивільного кодексу України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов'язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема у вигляді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини.

Збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона вважає, що її права були порушені, та нею понесені збитки, вона повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

Предметом судового розгляду у даній справі є вимога про відшкодування збитків на підставі статті 951 Цивільного кодексу України, що становлять вартість переданих на зберігання відповідачу посівів соняшника, які, за твердженням позивача, були зібрані невідомими особами та вивезені у невідомому напрямі.

При цьому, зі змісту позовної заяви вбачається, що протиправну поведінку відповідача позивач вбачає у неналежному виконанні відповідачем прийнятого на себе зобов'язання по зберіганню безхазяйного майна - посівів соняшника на площі на площі 31,1491 га, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0821, в адміністративних межах с. Балаклея Смілянського району (за межами населеного пункту).

Збитками позивач вважає втрачене безхазяйне майно - посіви соняшника, вартість якого визначена в акті № 2/23-00-1704-024 опису і попередньої оцінки безхазяйного майна до договору від 17.09.2018.

Причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та збитками позивач вбачає у тому, що неналежне виконання відповідачем прийнятого зобов'язання по зберіганню безхазяйного майна стало причиною його втрати і як наслідок - завдало збитків позивачу у вигляді вартості втраченого безхазяйного майна.

Обґрунтовуючи заявлені в даній справі позовні вимоги позивач посилається загальні положення Цивільного кодексу України про договір зберігання, а також на Порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1340 від 25.08.1998 року та Порядок взаємодії між підрозділами органу доходів і зборів під час роботи з безхазяйними речами та майном, що переходить у власність держави, затверджений наказом Міністерства доходів і зборів України № 570 від 10.10.2013 року.

У даному випадку суд вважає за необхідне зауважити на тому, що згідно з пп. 5 п. 1 Порядку обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1998 № 1340 (далі - Порядок № 1340), дія цього Порядку поширюється, зокрема, на майно, визнане безхазяйним відповідно до законодавства.

Майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (стаття 190 Цивільного кодексу України).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (стаття 179 Цивільного кодексу України).

Безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий (ч. 1 ст. 335 Цивільного кодексу України).

При цьому, пунктом 3 Порядку № 1340 передбачено, що майно, зазначене у пункті 1 цього Порядку, зберігається органами (суб'єктами господарювання) у власних (орендованих) спеціально обладнаних приміщеннях (на майданчиках) або передається ними для зберігання іншим організаціям за договорами.

Майно, зазначене у пункті 1 Порядку № 1340, конкретизоване у пункті 8 цього Порядку, в якому унормовано вимоги щодо оцінки майна, і в ньому відсутнє таке майно як посіви, а йдеться лише про зерно та іншу сільськогосподарську продукцію (пп. «в» п. 8 Порядку № 1340).

Також відповідно до пункту 1.2 наказу Міністерства доходів і зборів України «Про затвердження Порядку взаємодії між підрозділами органу доходів і зборів під час роботи з безхазяйними речами та майном, що переходить у власність держави» від 10.10.2013 № 570 (далі - Порядок № 570), дія цього Порядку поширюється на безхазяйне майно та майно, що переходить у власність держави, крім безхазяйного нерухомого майна (далі - безхазяйне майно).

Узяте на облік безхазяйне майно зберігається відповідним органом доходів і зборів у власних (орендованих) приміщеннях або за актом опису і попередньої оцінки безхазяйного майна передається на відповідальне зберігання суб'єкту господарювання. Із суб'єктом господарювання, який прийняв безхазяйне майно на відповідальне зберігання, укладається відповідний договір (п. 2.8 Порядку № 570).

Зміст наведених приписів законодавства свідчить, що зберігач відповідає за схоронність речі, яка передана йому на зберігання, оскільки за загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України, договір зберігання вважається укладеним з моменту передання речі на зберігання.

Водночас, посіви соняшника, щодо яких виник спір, не можуть бути тим майном, що могло б бути передане на зберігання згідно з Порядком № 570, Порядком № 1340 та статтею 936 Цивільного кодексу України, оскільки до моменту їх зібрання як врожаю останні нерозривно пов'язані із зайнятою ними земельною ділянкою, що виключає можливість їх фактичної передачі зберігачу.

Поряд з цим, відносини, що забезпечують схоронність майна за його місцезнаходженням, регулюються договором про надання послуг охорони (стаття 978 Цивільного кодексу України), зміст якого, зокрема, повинен встановлювати виконання фактичних, заздалегідь обговорених за своїм характером дій, необхідних для того, щоб зберегти майно від небезпеки, фізичного знищення, псування або втрати, що може загрожувати йому з боку навмисних неправомірних дій третіх осіб в місці знаходження такого майна. Аналогічні висновки викладено Верховним Судом в постанові від 23.04.2018 у справі № 920/1078/16.

У пункті 2.1 Договору вказано, що виконавець зобов'язаний здійснювати заходи по охороні та збереженню майна.

Разом з цим, умови Договору не визначають порядок та певні фактичні, заздалегідь обговорені за своїм характером дії, які необхідні для того, щоб зберегти майно, зокрема, від втрати, яка може загрожувати йому з боку навмисних неправомірних дій третіх осіб в місці знаходження такого майна. Відповідач не може вважатися таким, що прийняв на себе зобов'язання надавати послуги охорони посівів за їх місцезнаходженням. Покладення на відповідача таких обов'язків суперечить положенням Порядку № 1340.

Судом прийняті до уваги пояснення представника відповідача, які не спростовані позивачем, щодо фактичних обставин, за яких спірний врожай був зібраний представниками іншої юридичної особи - фермерського господарства в присутності представників правоохоронних органів, а також пояснення відповідача про спроби останнього перешкодити збору врожаю.

Матеріали справи не містять будь-яких належних та достовірних доказів, які б підтверджували сам факт втрати майна внаслідок дій невстановлених осіб. Представник відповідача, в свою чергу, зазначив в судовому засіданні, що врожай не є втраченим безхазяйним майном і на теперішній час зберігається в складському приміщенні.

При цьому, позивачем підтверджено, що саме директор Товариства з додатковою відповідальністю «Довірче товариство Європейське бюро приватизації» Севрюков І. О. негайно повідомив правоохоронні органи про виявлений факт збирання урожаю.

Ураховуючи вищевикладене, за висновками суду, позивачем не було доведено як самого факту втрати майна, так і наявності в діях відповідача неправомірної поведінки, що полягає у невиконанні обов'язку з охорони посівів за їх місцезнаходженням, та, відповідно, не доведено наявності в діях відповідача вини та причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та збитками.

Окрім того, суд звертає увагу позивача, що розмір збитків повинен бути підтверджений документально та, як передбачено у п. 1 ч. 1 ст. 951 Цивільного кодексу України, розраховується у розмірі вартості втраченого майна.

Пунктом 3.1.1 Договору встановлено, що в разі втрати чи псування майна, що передається на зберігання, виконавець компенсує в бюджет його вартість за звичайними цінами аналогічного товару на момент втрати чи псування.

Як вбачається з акту № 2/23-00-1704-024 опису і попередньої оцінки безхазяйного майна, відповідачу були передані на відповідальне зберігання посіви соняшника на площі 31,1491 га, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0821, в адміністративних межах с. Балаклея Смілянського району (за межами населеного пункту).

Орієнтовну попередню вартість майна станом на 17.10.2018 визначено з розрахунку 8 000,00 грн за 1 т, що становить 249 192,80 грн за 31,1491 т.

В акті зазначено, що посіви соняшнику на стадії дозрівання/збирання. Поле сильно забур'янене, соняшник недостиглий, з підвищеною вологістю, очікувана врожайність 10 центнерів з 1 га. В графі «примітка» вказано, що попередня оцінка визначається без врахування витрат на збирання, транспортування, зберігання та реалізацію. Остаточна врожайність, кількість та вартість майна буде визначена після збирання врожаю та проведення експертизи.

Суд виходить з того, що позивачем необґрунтовано при визначенні розміру збитків взято за основу вартість втраченого, на його думку, спірного майна, яка встановлена в акті № 2/23-00-1704-024 опису і попередньої оцінки безхазяйного майна до договору від 17.10.2018 на дату укладення договору. Таке визначення вартості майна, навіть в разі втрати, не може відображати понесені позивачем втрати (витрати), зважаючи на те, що: по-перше, на дату укладення договору та складання зазначеного акта майно оцінювалося як «посіви соняшника на стадії дозрівання/збирання», тоді як внаслідок природних властивостей це майно істотно змінило свої якісні характеристики та вартість за період дозрівання та, по-друге, в наведеному акті не зазначено, на підставі яких нормативних актів та з урахуванням яких критеріїв проведено таку оцінку органом ДФС.

Експертного висновку, який би визначав вартість майна на момент його втрати за цінами аналогічного товару, матеріали справи не містять.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов'язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

Частиною 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (ч. 2 ст.164 Господарського процесуального кодексу України). Відтак, саме на позивача покладається обов'язок довести обґрунтованість заявлених ним позовних вимог.

Всупереч викладеним вимогам процесуального закону під час розгляду справи позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами наявності усіх елементів складу правопорушення, необхідних для настання цивільно-правової відповідальності відповідача, а саме: не доведено протиправності поведінки відповідача, наявності реальних збитків та їх розміру, причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та наявністю збитків у позивача, не доведено вини відповідача.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Головного управління ДФС у Черкаській області до Товариства з додатковою відповідальністю «Довірче товариство Європейське бюро приватизації» про стягнення 249 192,80 грн є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 3737,89 грн покладається на позивача.

Керуючись ст. 129, ст. ст. 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Головного управління ДФС у Черкаській області до Товариства з додатковою відповідальністю «Довірче товариство Європейське бюро приватизації» про стягнення збитків в розмірі 249 192,80 грн - відмовити.

2. Залишити за позивачем судовий збір, сплачений до державного бюджету, в сумі 3737,89 грн.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12.06.2019.

Суддя В. В. Князьков