ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року, м. Херсон, справа № 923/223/19

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К., розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Таврійський" виконавчого комітету Херсонської міської ради

до:

відповідача - 1 - Управління комунальної власності Херсонської міської ради

відповідача - 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Таврійський»

про визнання недійсним договору оренди

за участю:

секретаря судового засідання Бєлової О.С.,

представників сторін:

позивача - Хромченко О.С., Ляшка О.В.

відповідача-1 - Станінця Д.В.,

відповідача-2 - Білецького О.В.,

у с т а н о в и в:

Дії та аргументи Позивача

27.03.2019 Комунальне підприємство «Таврійський» виконавчого комітету Херсонської міської ради звернулося з позовом до Управління комунальної власності Херсонської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Таврійський» про визнання недійсним договору оренди від 12.07.2018 № 1996, укладеного між відповідачами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач вказав, що при укладені спірного договору сторонами допущені порушення діючого законодавства, а тому він є недійсним.

Так, позивач вказав, що:

- на виконання рішень Виконавчого комітету Херсонської міської ради від 20.03.2017 № 178 та Херсонської міської ради від 04.09.2007 № 549 до статутного фонду Комунального підприємства «Таврійський» Виконавчого комітету Херсонської міської ради за актом прийому-передачі від 29.03.2007 передано цілісний майновий комплекс, у тому числі нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Херсон, вул. Карбишева, 19; до складу якого входять будівлі літ. «О», «Т», навіси літ. «Ч», «Ш», «Щ», «Ю» та огорожі №№ 1, 2, 3; а тому, на його думку, це майно є його власністю;

- проте, 12.07.2018 між Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Таврійський» був укладений договір № 1996 «Оренди комунального майна міської територіальної громади», за яким це ж майно передане в оренду Відповідачем-1 Відповідачу-2 до 10.06.2021 без погодження з Позивачем;

- станом на час укладення спірного договору Позивач перебував у стані банкрутства, зокрема 09.02.2018 у справі № 923/1194/17 введено процедуру розпорядження майном та призначено розпорядника майна, але у порушення частини 8 статті 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та частини 2 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» органом управління не погоджена можливість його укладення з розпорядником майна;

- укладення договору оренди без погодження з розпорядником майна вказує на його недійсність у відповідності до статей 203 та 215 Цивільного кодексу України;

- станом на час передачі майна до статутного фонду підприємства реєстрації речового права - господарського відання не була обов`язковою, а тому положення частини 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Поряд з цим, керівником Позивача подана у порядку статті 90 ГПК України заява свідка, в якій надані відповіді на питання, які поставлені Відповідачем-1.

Дії та аргументи Відповідача-1

Відповідач-1 заявлені до нього вимоги не визнав та у поданому до суду відзиві на позов, а також у судовому засіданні при розгляді справи по суті послався на наступні аргументи.

Так, на його думку, у задоволенні позову суд повинен відмовити виходячи з того, що:

- у відповідності до частини 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, у тому числі можуть передавати об`єкти права комунальної власності у тимчасове користування;

- згідно з рішенням Херсонської міської ради від 28.11.2014 № 1589 затверджено Положення про управління комунальної власності, за яким Управління від імені Херсонської міської ради здійснює повноваження щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів, нерухомого майна та інших об`єктів, що належать до комунальної власності міської територіальної громади;

- у відповідності до пункту 2.3.7. названого Положення Управління має право укладати договори щодо передачі у користування об`єктів комунальної власності, а тому укладення спірного договору здійснене у межах відповідної компетенції;

- Позивачу майно, яке є предметом оренди, не передавалося у власність, оскільки рішеннями Виконавчого комітету Херсонської міської ради від 20.03.2017 № 178 та Херсонської міської ради від 04.09.2007 № 549 воно передане лише на баланс, а тому у Позивача не виникли речові права на нього, у зв`язку з чим погодження з ним передачі майна в оренду не є необхідним;

- недійсність оспорюваного договору підлягає розгляду у межах справи про банкрутство Позивача, а тому розгляд даної справи є неправомірним.

Дії та аргументи Відповідача-2

Відповідач-2 заявлені до нього вимоги не визнав та у поданому до суду відзиві на позов, а також у судовому засіданні при розгляді справи по суті послався на наступні аргументи.

Так, на його думку, у задоволенні позову суд повинен відмовити виходячи з того, що:

- оспорюваний договір укладений з належним органом управління майном, а тому порушень діючого законодавства не допущено;

- перед укладенням договору оренди ним отриманий витяг із державного реєстру речових прав, за яким жодних прав Позивача на це майно не було, а тому станом на час укладення договору права Позивача не порушувалися;

- безпосередньо державна реєстрація речового права Позивача на майно, що є предметом договору оренди, здійснена 19.11.2018, а реєстраційна дія є предметом спору у справі № 776/3371/19.

Процесуальні дії та рішення суду

Ухвалою суду від 01.04.2019 відкрите провадження у справі за правилами загального провадження та її розгляд призначений у підготовчому засідання на 14.05.2019. Цією ж ухвалою судом Позивачу та Відповідачам встановлені строки для подання відзивів на позов та відповіді на відзиви. У свою чергу, сторонами надані відзиви на позов та відповіді на відзиви.

Підготовче провадження проведене судом 14.05.2019, а розгляд справи по суті здійснений у судовому засіданні 11.06.2019.

Обставини, які установлені судом

26.01.2007 Виконавчим комітетом Херсонської міської ради за реєстраційний номером 0007718 зареєстрований Статут комунального підприємства «Таврійський» Виконавчого комітету Херсонської міської ради та який затверджений рішенням Херсонської міської ради від 22.12.2006 № 230.

За змістом Статуту:

- «Комунальне підприємство «Таврійський» Виконавчого комітету Херсонської міської ради створене Херсонською міською радою …» (пункт 1.1.),

- «Засновником Підприємства є територіальна громада міста Херсона в особі Херсонської міської ради …» (пункт 1.2.),

- «Органом управління підприємством є головне управління з питань життєдіяльності міста Херсонської міської ради …» (пункт 1.5.),

- «Майно Підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди та інші цінності, передані Засновником у господарське відання Підприємству, вартість яких відображається у самостійному балансі Підприємства. Статутний фонд Підприємства утворюється Херсонською міською радою та становить 50 000 грн» (пункт 4.1.),

- «Майно Підприємства перебуває у комунальній власності територіальної громади міста» (пункт 4.2.),

- «Управління Підприємством здійснює його керівник - директор» (пункт 6.1.).

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Херсонської міської ради від 20.03.2007 № 178 «Про передачу з балансу Товариства з обмеженою відповідальністю «Наш дім» на баланс Комунального підприємства «Таврійський» Виконавчого комітету Херсонської міської ради майна цілісного майнового комплексу КП «ЖЕО Суворовського району» вирішено передати з балансу ТОВ «Наш дім» на баланс КП «Таврійський» Виконавчого комітету Херсонської міської ради майно цілісного майнового комплексу КП «ЖЕО Суворовського району» (пункт 1.).

29.03.2007 між Позивачем та КП «ЖЕО Суворовського району» був складений акт прийому-передачі, за змістом якого Позивачу на баланс передане майно балансовою вартістю 8 699 193,88 грн, у тому числі згідно до інвентарного опису «Базу по вул. Карбишева, 19», балансовою вартістю 1 438 581 грн.

04.09.2007 Херсонською міською радою прийняте рішення № 549 «Про внесення змін до статутного фонду КП «Таврійський» Виконавчого комітету Херсонської міської ради», за змістом якого вирішено «внести зміни до статутного фонду КП «Таврійський» Виконавчого комітету Херсонської міської ради за рахунок вартості майна цілісного майнового комплексу, залишкова вартість якого складає 1 730 358,76 грн, згідно з актом про передачу від ТОВ «Наш дім» до КП «Таврійський» Виконавчого комітету Херсонської міської ради від 29.03.2007» (пункт 1); «визначити розмір статутного фонду КП «Таврійський» Виконавчого комітету Херсонської міської ради у сумі 1 730 358,76 грн» (пункт 2).

14.08.2008 до вказаного Статуту рішеннями Херсонської міської ради № 549 від 04.09.2007, № 559 від 04.09.2007 та № 178 від 20.03.2007 внесені зміни, за змістом яких:

- «п. 1.5. Органом управління Підприємством є управління житлового господарства Херсонської міської ради» (пункт 1),

- « …внести зміни до статутного фонду КП «Таврійський» Виконавчого комітету Херсонської міської ради за рахунок вартості майна цілісного майнового комплексу, залишкова вартість якого складає 1 730 358,76 грн, згідно з актом про передачу від ТОВ «Наш Дім» до КП «Таврійський» Виконавчого комітету Херсонської міської ради від 29.03.2007» (пункт 2).

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 12.10.2018 дані про розмір статутного фонду Позивача були внесені 31.07.2007, зокрема статутний фонд підприємства становить 1 730 358,76 грн.

На підставі вказаних рішень та дій, на думку Позивача, до статутного фонду підприємства було внесене серед іншого майно «Бази по вул. Карбишева, 19», у зв`язку з чим воно набуло речове право на це майно.

Водночас, судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.04.2010 будівлі та споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; та складаються з: частина адміністративної будівлі літ «А, площею 1046,1 м кв; будівля охорони літ «И», площею 44,1 м кв; склад літ «Р», площею 12,4 м кв; склад літ. « У», площею 7,3 м кв; склад літ «Ф», площею 10 м кв; склад літ. «М», площею 50 м кв; навіс літ «К»; навіс літ «Н»; бокси літ. «Д», площею 224,8 м кв; бокси літ. «Л», площею 525,5 м кв; склад-майтерня літ «П», площею 1312,9 м кв; склади літ «Х», площею 321,7 м кв.; огорожа № 108; належать на праві власності Херсонській міській раді, а безпосередньо це Свідоцтво видане на підставі рішення Виконавчого комітету Херсонської міської ради № 244 від 20.04.2010.

Зокрема, у відповідності до «Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна» № 161104688 від 26.03.2019 за адресою: м . Херсон, вул. Карбишева, 19 ; були зареєстровані будівлі і споруди: частина адміністративної будівлі літ «А, площею 1046,1 м кв; будівля охорони літ «И», площею 44,1 м кв; склад літ «Р», площею 12,4 м кв; склад літ. « У», площею 7,3 м кв; склад літ «Ф», площею 10 м кв; склад літ. «М», площею 50 м кв; навіс літ «К»; навіс літ «Н»; бокси літ. «Д», площею 224,8 м кв; бокси літ. «Л», площею 525,5 м кв; склад-майтерня літ «П», площею 1312,9 м кв; склади літ «Х», площею 321,7 м кв.; огорожа № 108. Державна реєстрація цього майна здійснена 21.05.2014 та у відомостях вказано, що майно є комунальною власністю та належить Херсонській міській раді.

Поряд з цим, у відповідності до «Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна» № 161104688 від 26.03.2019 за адресою: м. Херсон, вул. Карбишева, 19; зареєстрована «автостоянка», складовими частинами якої є: будівля охорони літ. «О», загальною площею 4,6 м кв, туалет «Т», навіси літ. «Ч», «Ш», «Щ», «Ю» та огорожа №№ 1, 2, 3. Державна реєстрація цього майна здійснена 05.02.2018 та у відомостях вказано, що майно є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста Херсон в особі Херсонської міської ради.

Проте, у подальшому 19.11.2018 до Реєстру були внесені зміни, за змістом яких «автостоянка», складовими частинами якої є: будівля охорони літ. «О», загальною площею 4,6 м кв, туалет «Т», навіси літ. «Ч», «Ш», «Щ», «Ю» та огорожа №№ 1, 2, 3, зареєстрована на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Таврійський» Виконавчого комітету Херсонської міської ради, а власником є Херсонська міська рада.

Отже, з викладеного слідує, що право власності на «автостоянку», яка знаходиться за адресою: м. Херсон, вул. Карбишева, 19; станом до 19.11.2018 було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за Херсонською міською радою, а після цієї дати здійснена державна реєстрація права господарського відання за Комунальним підприємством «Таврійський» Виконавчого комітету Херсонської міської ради та при цьому власником майна вказано Херсонську міську раду.

Ці обставини також підтверджені заявою свідка - ОСОБА_1 , який виконує обов`язки керівника Позивача.

У відповідності до ухвали Господарського суду Херсонської області у справі № 923/1194/17 від 09.02.2018 відкрите провадження у справі про банкрутство «Комунального підприємства «Таврійський» Виконавчого комітету Херсонської міської ради та введено процедуру розпорядження майном, а також призначено розпорядником майна арбітражного керуючого Дейнегу В.М. Безпосередньо така процедура тривала до 26.09.2018 у відповідності до постанови Господарського суду Херсонської області у тій же справі, за якою вона була припинена, а підприємство визнане банкрутом.

Судом також установлено, що 12.07.2018 між Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Таврійський» був укладений договір № 1996 «Оренди комунального майна міської територіальної громади», за змістом якого Відповідач-1, виступаючи у якості орендодавця, передав на умовах оренди Відповідачу-2, як орендарю, для розміщення стоянки нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; та складається з: будівлі охорони літ. «О», загальною площею 4,6 м кв, туалет «Т», навіси літ. «Ч», «Ш», «Щ», «Ю» та огорожі №№ 1, 2, 3; на строк до 10.06.2021.

На виконання умов договору між його сторонами складений акт прийняття-передачі від 12.07.2018, за яким обумовлене майно передане в оренду.

За твердженнями Позивача, які не спростовуються Відповідачами, передача майна в оренду здійснена без погодження з ним.

Як слідує з «Положення про управління комунальної власності Херсонської міської ради», затвердженого рішенням Херсонської міської ради від 28.11.2014 № 1589:

- управління комунальної власності Херсонської міської ради є виконавчим органом міської ради (пункт 1.1.);

- від імені територіальної громади здійснює повноваження орендодавця щодо об`єктів, що належать до комунальної власності міської територіальної громади (пункт 3.1.);

- має право укладати в установленому порядку договори (пункт 4.5.).

Оцінка суду установлених обставин та норм діючого законодавства

Як зазначено вище позивач вважає, що укладений договір оренди є недійсним на підставі положень статей 203, 215 ЦК України, а тому необхідним є їх наведення та аналіз.

Зокрема,

- за статтею 203 - « 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей»,

- за статтею 215 - « 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)»,

Отже, статтями 203 та 215 ЦК України встановлені загальні підстави недійсності правочинів, а тому Позивач у відповідності до положень статті 74 ГПК України зобов`язаний довести наявність фактичних обставин, які вказані у цих статтях, для недійсності оспорюваного договору оренди.

Так, Позивач вказав, що договір оренди суперечить положенням частини 8 статті 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та частини 2 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» органом управління не погоджена можливість його укладення з розпорядником майна, у зв`язку з чим суд наводить правові норми, які в них викладені, у редакції станом на час укладення оспорюваного договору оренди.

Відповідно до частини 8 статті 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» «керівник або орган управління боржника виключно за погодженням з розпорядником майна вчиняють правочини (укладають договори) щодо: відчуження, або обтяження нерухомого майна боржника, в тому числі його передачі в оренду …».

Натомість, згідно з частиною 2 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» «у разі порушення провадження у справі про банкрутство керівник або орган управління боржника виключно за погодженням з розпорядником майна подає орендодавцеві матеріали щодо оренди нерухомого майна, копію яких орендодавець у п`ятиденний строк після дати реєстрації заяви надсилає органу, уповноваженому управляти відповідним майном».

Таким чином, вказані правові положення регулюють порядок передачі в оренду майна підприємств, які знаходяться у процедурі банкрутства, а саме необхідність отримання погодження у розпорядника майна на таку оренду керівником або органом управління боржника.

Отже, вирішуючи спір по суті, суд повинен відповісти на питання:

- хто є керівником та органом управління комунальним підприємством?

- чи наявне у Позивача речове права на майно відносно якого укладений спірний договір?

- чи отримувався дозвіл або інше погодження на укладення спірного договору керівником або органом управління комунального підприємства у розпорядника майна?

З метою надання відповіді на вказані питання суд вважає за необхідне навести положення діючого законодавства, яке регулює особливості управління господарською діяльністю у комунальному секторі економіки.

Так, за статтею 24 Господарського кодексу України:

- «Управління господарською діяльністю у комунальному секторі економіки здійснюється через систему організаційно-господарських повноважень територіальних громад та органів місцевого самоврядування щодо суб`єктів господарювання, які належать до комунального сектора економіки і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.» (частина 1),

- «Правовий статус окремого суб`єкта господарювання у комунальному секторі економіки визначається уповноваженими органами управління відповідно до вимог цього Кодексу та інших законів.» (частина 2),

- «Суб`єктами господарювання комунального сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише комунальної власності, а також суб`єкти, у статутному капіталі яких частка комунальної власності перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує органам місцевого самоврядування право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.» (частина 3).

Безпосередньо статтею 78 того ж Кодексу урегульовані положення про комунальні унітарні підприємства. Зокрема, за цією статтею:

- «Комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління.» (части на 1),

- «Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.» (частина 2),

- «Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).» (частина 3),

- «Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою.» (частина 4),

- «Органами управління комунального підприємства є: керівник підприємства …; наглядова рада (у разі її утворення) … (частина 7).

З викладеного слідує, що територіальними громадами та органами місцевого самоврядування можуть утворюватися комунальні унітарні підприємства, а майно таких підприємств перебуває у комунальній власності і закріплюється за утвореними підприємствами на праві господарського відання або на праві оперативного управління; органами управління комунальним підприємством є його керівник або наглядова рада (у разі її утворення).

З огляду на установлені обставини та положення законодавства суд констатує, що:

- Позивач є комунальним унітарним підприємством;

- спірне комунальне майно закріплене за ним на праві господарського відання, оскільки рішенням Херсонської міської ради № 549 від 04.09.2007 правовий статус майна було змінено, а саме зі «знаходження на балансі» на «передачу до статутного фонду»;

- органом управління Позивача є його директор.

Безпосередньо правовий режим майна суб`єктів господарювання, у тому числі права господарського відання, регулюється приписами статей 133, 134 та 136 ГК України.

Так, за змістом:

- статті 133 - «Основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України.» (частина 1),

- статті 134 - «Суб`єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб`єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб`єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.» (частина 1). « Правовий режим власності та правові форми реалізації права власності у сфері господарювання визначаються цим Кодексом і законом.» (частина 3),

- статті 136 - «Право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.» (частина 1); «Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.» (частина 2); «Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності ...» (частина 3).

Таким чином, право господарського відання не є тотожним праву власності, оскільки відрізняється від нього обмеженням правомочності щодо розпорядження майном, а тому такі права різняться між собою об`ємом встановлених законом прав.

За змістом частини 2 статті 327 Цивільного кодексу України «управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування».

У даному випадку спірне майно належить на праві власності територіальній громаді міста Херсона, а Позивачу воно передане лише у господарське відання, а тому право на управління цим майном належить територіальній громаді та Відповідачу-1, а не Позивачу як комунальному підприємству. При цьому судом «право управління» сприймається як комплекс прав територіальної громади відносно належного їй майна, яке не передавалося Позивачу разом з передачею у господарське відання майна.

Водночас, іншим ключовим моментом у визначенні наявності у Позивача права господарського відання на майно є державна реєстрація такого права, з якою пов`язаний час набуття ним відповідного речового права.

Зокрема, у відповідності до частини 2 статті 144 ГК України право на майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з дня реєстрації цього майна або відповідних прав на нього, якщо інше не встановлено законом.

У свою чергу, згідно із пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право господарського відання, як речове право, похідне від права власності, підлягає державній реєстрації за цим Законом.

Водночас, за змістом частини 2 статті 3 того ж Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, а за частиною 3 цієї статті речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Отже, суд приходить до висновку, що названі правові положення вказують на момент виникнення речового права у особи, а саме - з моменту його державної реєстрації, у незалежності від підстав та часу безпосереднього виникнення майнових прав та обов`язків у відповідності до статті 144 ГК України, якою урегульовані відповідні підстави. Але у даному випадку станом на час передачі майна до статутного фонду Позивача діяло «Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, яким не встановлювалося обов`язковості реєстрації такого речового права, як «право господарського відання», а тому речове право Позивача було дійсне станом на 01.01.2013.

Проте, станом на час укладення договору оренди майно «автостоянки» було зареєстроване за Херсонською міською радою на праві комунальної власності (така реєстрація здійснена 05.02.2018 та вона на даний час не скасована, а тому є чинною), а безпосередньо право господарського відання Позивача було відсутнє у реєстрі. Позивач здійснив реєстрацію наявного речового права - господарського відання на «автостоянку» лише 19.11.2018.

Отже, у період з 05.02.2018 по 19.11.2018 згідно з відомостями із Державного реєстру речових прав за Позивачем не було зареєстроване речове право на «автостоянку», а тому у нього виникли речові права лише з моменту такої реєстрації.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що станом на час укладення спірного договору оренди (12.07.2018) Позивач не володів речовими правами на майно, яке передане в оренду.

Поряд з цим, суд вважає, що положення частини 8 статті 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та частини 2 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» стосуються отримання погодження на оренду майна банкрута з розпорядником майна виключно органами управління підприємства, яким у даному випадку є директор підприємства, а не Відповідач-1, який у розумінні цих статей не є «органом управління підприємства», оскільки він є «органом управління майном», що не є тотожним.

Резюмуючи наведене, суд приходить до висновку, що посилання Позивача на недійсність спірного договору з підстав порушення частини 8 статті 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та частини 2 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» є неправомірним, оскільки вони регулюють правовідносини щодо порядку дій «органу управління підприємства», а не «органу управління майном». Іншими словами, названі правові положення стосуються порядку укладення договорів самим боржником у процедурі банкрутства, але у даному випадку боржник не виступає стороною оспорюваного договору оренди, а тому на нього не розповсюджуються названі правові положення відносно обраного способу захисту порушених прав.

Таким чином, при укладенні спірного договору положення частини 8 статті 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та частини 2 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» Відповідачем-1 не порушувалися, оскільки у Відповідача-1 не виникало обов`язків погоджувати з розпорядником майна укладення такого договору, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Відносно заперечень Відповідача-1

Відповідачем-1 у своїх запереченнях вказано про необхідність розгляду даної справи у межах справи про банкрутство Позивача, проте така позиція не є обґрунтованою, оскільки у відповідності до частини 4 статті 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником.

У даному випадку спірний договір укладений не боржником, тобто не Позивачем, а тому даний спір не підлягає вирішенню у межах справи про банкрутство Позивача.

Висновки суду з предмету судового розгляду

На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів та вказаних правових положень, суд вважає, що:

- органом управління Позивача на час укладення спірного договору був його директор,

- станом на час укладення спірного договору оренди (12.07.2018) Позивач не володів речовими правами на майно, яке передане в оренду,

- положення частини 8 статті 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та частини 2 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» стосуються отримання погодження на оренду майна банкрута з розпорядником майна виключно органами управління підприємства, яким у даному випадку є директор підприємства, а не Відповідач-1, який у розумінні цих статей не є «органом управління підприємства», оскільки він є «органом управління майном»,

- посилання Позивача на недійсність спірного договору з підстав порушення частини 8 статті 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та частини 2 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» є неправомірним, оскільки вони регулюють правовідносини щодо порядку дій «органу управління підприємства», а не «органу управління майном».

За таких обставин Позивачем не доведена недійсність оспорюваного договору, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат

Судовими витратами у даній справі є витрати Позивача на сплату судового збору у сумі 1 921 грн та на правничу допомогу у розмірі 11 000 грн, які у відповідності до приписів статті 129 ГПК України підлягають покладенню на нього.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 238, 240 ГПК України ,

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене - 12.06.2019

Суддя М.К. Закурін