ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2019 р. Справа№ 910/9781/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Бовсуновська Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Київенерго»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 30.01.2019 (повний текст складено 06.02.2019)

у справі № 910/9781/18 (суддя Баранов Д.О.)

за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Акціонерного товариства «Київенерго»

про стягнення 521 366 031,73грн.

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі - АТ «Укртрансгаз», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго», яке змінило свою організаційно правову форму на приватне акціонерне товариство, найменування - Акціонерне товариство «Київенерго» (далі - АТ «Київенерго», відповідач) про стягнення 521 366 031,73грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором № від 01.11.2012 щодо повної та своєчасної оплати наданих позивачем в лютому-травні 2018 послуг, відтак просило стягнути з відповідача 465 719 766,76 грн. заборгованості, 50 388 382,48 грн. пені, 4 401 285,04 грн. 3% річних та 856 597,45 грн. інфляційних втрат (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду).

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував про недоведення позивачем належними доказами заявленої до стягнення суми боргу з відповідача, вказуючи на те, що в лютому-травні він сплатив позивачу грошові кошти в загальному розмірі 499 056 282,78 грн., однак ці кошти не враховані позивачем при розрахунку заборгованості. Також, заперечуючи проти стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, відповідач зазначив, що кінцевими споживачами транспортованого природного газу є споживачі теплової енергії, а сплачені споживачами грошові кошти за теплову енергії надходять на рахунки зі спеціальним режимом використання та перераховуються банками згідно з Порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України - Постанова Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217. Крім цього, починаючи з 01.01.2018 оплата за Договором також здійснюється відповідно до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, що, за твердженням відповідача, змінює строки розрахунків за Договором, оскільки момент виконання зобов`язання з оплати за послуги транспортування природного газу залежить не лише від відповідача, а й від органів державної влади в особі органів Державної казначейської служби.

У наданій суду першої інстанції відповіді на відзив, позивач вказував, що всі сплачені відповідачем грошові кошти в спірний період були ним враховані в оплату послуг за Договором № від 01.11.2012. Крім цього, позивач зауважив, що Порядок розподілу коштів, затверджений Кабінетом Міністрів України та Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету не змінюють строки виконання зобов`язань за згаданим Договором.

За змістом наданих відповідачем заперечень на відповідь на відзив, останній, зокрема, стверджував про неправильність розрахунків штрафних санкцій, заявлених до стягнення позивачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.01.2019 у справі № 910/9781/18 позов задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Київенерго» на користь Акціонерного товариства «Укртрансгаз» суму основного боргу у розмірі 465 719 766, 76 грн., пеню у розмірі 50 388 382, 48 грн., 3% річних у розмірі 4 401 285, 04 грн., інфляційні втрати у розмірі 856 597, 45 грн. та судовий збір у розмірі 616 700, 00 грн.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, АТ «Київенерго» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати рішення в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 856 597,45 грн. та прийняти нове, яким відмовити в задоволені цих позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що не погоджується з оскаржуваним рішенням повністю, але враховуючи скрутний фінансовий стан товариства, та як наслідок, обмеженість коштів на судовий збір, змушене оспорити його в порядку апеляційного перегляду лише в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 856 597, 45 грн. За твердженнями апелянта, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з позивача основного боргу за позовний період (лютий-липень 2018) в сумі 465 719 766,76 грн. виключно з пояснень позивача, та безпідставно відмовив протокольною ухвалою від 30.11.2018 у закритті провадження у справі в частині вимог про стягнення заборгованості з оплати наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами для виробництва теплової енергії, не враховуючи сотні оплат, проведених за цей період по Договору. Крім цього, невірними, на думку апелянта, є здійснені позивачем розрахунки пені та інфляційних втрат, наводячи в апеляційній скарзі контррозрахунок інфляційних втрат.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в яких вказував на безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. Позивач стверджув, що ним заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати в розмірі 856 597,45 грн., нараховані за квітень 2018 на суму боргу в розмірі 142 766 241,91 грн. (відповідно до розрахунку, долученого до заяви про збільшення позовних вимог). Оскільки заборгованість в сумі 142 766 241,91 грн є заборгованістю за лютий 2018, яку відповідач зобов`язаний був оплатити в строк до 20 березня 2018, розрахунок інфляційних втрат за квітень 2018 на цю суму є підставним та обґрунтованим тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 28.05.2019 з`явились представники сторін, представник відповідача надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 856 597,45 грн. скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволені цих позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 01.11.2012 між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (газотранспортне підприємство) та Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (замовник) укладено Договір № на транспортування природного газу магістральними трубопроводами (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого газотранспортне підприємство зобов`язується надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій, а замовник зобов`язується внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами у розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору.

Відповідно до п. 2.2 Договору замовник передає газотранспортному підприємству газ в загальному потоці в підтверджених обсягах у пунктах приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи газотранспортного підприємства.

За змістом п. 3.1 Договору послуги з транспортування газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами (далі - акти наданих послуг).

Положеннями п. 3.2, 3.3 Договору сторони погодили, що газотранспортне підприємство до п`ятнадцятого числа місяця, наступного за звітним, направляє замовнику два примірники акта наданих послуг за звітний місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою газотранспортного підприємства. Замовник протягом двох днів з дати одержання акта наданих послуг зобов`язується повернути газотранспортному підприємству один примірник оригіналу акта наданих послуг, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг.

Акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством (п. 3.4 Договору).

За умовами п. 5.4 Договору вартість фактично наданих газотранспортним підприємством замовнику послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг.

Замовник, у відповідності до п. 6.3.2 Договору, зобов`язався своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість наданих послуг згідно із умовами Договору.

Договір згідно п. 11.1 Договору (в редакції Додаткової угоди № 11 від 14.12.2017) набирає чинності з дня його підписання сторонами та укладається на строк до 31.12.2018. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Додатковою угодою № 11 від 14.12.2017 сторони дійшли згоди викласти п. 1.3 Договору в наступній редакції: «Річний плановий обсяг транспортування природного газу замовника у 2018 році складає 1978950 тис куб м, в тому числі: січень - 347126 тис. куб. м., лютий 2016 - 298551 тис. куб. м., березень 2018 - 251382 тис. куб. м., квітень 2018 - 86962 тис. куб. м., травень 2018 - 63485 тис. куб. м., червень 2018 - 53884 тис. куб. м., липень 2018 - 34356 тис. куб. м., серпень 2018 - 56267 тис. куб. м., вересень 2018 - 64389 тис. куб. м., жовтень 2018 - 157222 тис. куб. м., листопад 2018 - 228786 тис. куб. м., грудень 2018 - 336540 тис. куб. м.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст.173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За договором про надання послуг згідно ст. 901 ЦК України одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, встановлених договором.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріали справи, в лютому 2018 позивач надав відповідачу послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу для виробництва теплової енергії на суму 142 766 241,91 грн. та послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу для власних потреб на суму 39 602 380,91 грн.; в березні 2018 - послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу для виробництва теплової енергії на суму 150 434 174,22 грн. та послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу для власних потреб на суму 36 728 015,51 грн.; в квітні 2018 - послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу для виробництва теплової енергії на суму 39 558 458,27 грн. та послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу для власних потреб на суму 20 612 741,33 грн.; травні 2018 - послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу для виробництва теплової енергії на суму 17 964 986,41 грн. та послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу для власних потреб на суму 17 418 996,36 грн.; в червні 2018 - послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу для виробництва теплової енергії на суму 14 061 682,50 грн. та послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу для власних потреб на суму 16 488 099,70 грн.; в липні 2018 - послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу для виробництва теплової енергії на суму 8 137 416,05 грн. та послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу для власних потреб на суму 12 498 037,57 грн.

Факт надання позивачем відповідачу послуг з транспортування природного газу за Договором підтверджується відповідними актами наданих послуг, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб позивача і відповідача.

Належить зазначити, що між сторонами відсутній спір щодо обсягів та розміру наданих позивачем послуг за Договором та факту їх отримання відповідачем (в обсягах та розмірах, погоджених сторонами в актах надання послуг).

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 5.5 Договору оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Газотранспортного підприємства на умовах 100 відсотків попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу. Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів. У платіжних дорученнях замовник повинен обов`язково вказувати номер договору, дату його підписання та звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата. У випадку, якщо в платіжних дорученнях замовника не зазначений номер договору, дата його підписання, звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата, газотранспортне підприємство зараховує кошти, що надійшли від замовника, у першу чергу як погашення заборгованості за надані послуги з транспортування газу, що виникла перша за часом у попередніх періодах.

Таким чином, відповідач зобов`язаний був здійснювати остаточний розрахунок за надані позивачем послуги з транспортування природного газу до 20-го числа місяця, наступного за звітним.

Однак, згідно матеріалів справи, відповідач оплату за надані позивачем у спірний період послуги з транспортування природного газу в повному обсязі не здійснив, відтак у нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 465 719 766,76 грн.

Як вбачається з долучених відповідачем до матеріалів справи меморіальних ордерів та долучених позивачем до матеріалів справи реєстрів платежів, здійснених відповідачем, за період з січня по липень 2018 відповідач сплатив позивачу грошові кошти у загальному розмірі 571 151 898,54 грн.

За твердженнями позивача, вся ця оплата спочатку була зарахована в оплату заборгованості за 2017 - в сумі 352 794 670,01 грн. та частково - в оплату послуг транспортування природного газу для виробництва електричної енергії за січень, лютий та частково березень 2018, тому послуги транспортування природного газу для виробництва теплової енергії за лютий-липень 2018 є повністю неоплаченими, послуги транспортування природного газу для власних потреб (виробництво електричної енергії) - неоплачені за березень (частково на суму 25 778 932,45 грн.) - липень 2018.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, заборгованість відповідача з оплати послуг транспортування природного газу для виробництва теплової енергії становить 372 922 959,36 грн., а заборгованість з оплати послуг транспортування природного газу для власних потреб - 92 796 807,40 грн., що разом становить 465 719 766,76 грн.

Відповідно до п. 5.5 Договору у платіжних дорученнях замовник повинен обов`язково вказувати номер договору, дату його підписання та звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата. Як вище згадувалось, у випадку, якщо в платіжних дорученнях замовника не зазначений номер договору, дата його підписання, звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата, газотранспортне підприємство зараховує кошти, що надійшли від замовника, у першу чергу як погашення заборгованості за надані послуги з транспортування газу, що виникла перша за часом у попередніх періодах.

Загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків визначені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою НБУ від 21.01.2004 № 22.

За змістом п. 2.1 Інструкції розрахункові документи складаються на бланках, форми яких наведені в додатках до цієї Інструкції. Реквізити розрахункових документів за цими формами заповнюються згідно з вимогами додатка 8 до цієї Інструкції та відповідних її глав. У бланках форм розрахункових документів допускається застосування як слова «отримувач», так і слова «одержувач».

Реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками (п. 3.8 Інструкції).

У випадку зазначення платником чіткого призначення платежу (місяць надання послуг) здійснена платником оплата повинна зараховуватись в оплату місця надання послуг, що вказаний у призначенні платежу. При цьому, самостійна зміна отримувачем коштів призначення платежу, вказаного платником у платіжному документі, суперечить положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22.

Питання віднесення платежу, у призначенні якого не зазначено періоду надання послуг (місяця надання послуг), має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів таким чином: якщо порядок зарахування коштів врегульовано у договорі між платником та одержувачем коштів - згідно з положенням договору; якщо відповідні застереження відсутні у договорі та у разі заборгованості - платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку, тобто починаючи з такої (заборгованості), що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

Як вбачається з меморіальних ордерів, копії яких долучено відповідачем до матеріалів справи, у призначенні платежу відсутнє посилання на звітній період, за який здійснюється платіж, відтак обґрунтованими є пояснення позивача щодо порядку зарахування ним коштів, сплачених відповідачем.

Разом з цим, згідно реєстрів оплат, що надійшли від відповідача (копії долучені позивачем до матеріалів справи), ті платежі, при сплаті яких відповідач вказував чітке призначення платежу - рік надання послуг, були враховані позивачем в рахунок оплати послуг, наданих у 2018 (призначення платежу - за транспортування газу для виробництва ЕЕ у 2018).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення суми основного боргу в зв`язку з її сплатою, адже жодних належних та допустимих доказів сплати позивачу грошових коштів в загальному розмірі 465 719 766,76 грн. (заборгованість за спірний період) відповідачем не надано.

Твердження відповідача про те, що строки розрахунків за Договором були змінені Порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України - Постанова Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217 та Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, правомірно не взяті місцевим судом до уваги, так як вказані документи не змінюють порядку та строків проведення розрахунків між сторонами, а визначають механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу.

При цьому, обов`язок з оплати вартості наданих позивачем послуг відповідно до Договору покладено саме на відповідача, а тому вищевказані Порядки не впливають на домовленість сторін Договору щодо строків оплати послуг транспортування природного газу.

З огляду на наведене, апеляційний суд визнав обґрунтованими висновки місцевого суду щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 465 719 766, 76 грн. заборгованості, які доведені позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, відтак підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім цього, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 50 388 382,48 грн. пені за період з 21.03.2018 по 23.08.2018, а саме: 6 668 896,22 грн. пені за прострочення оплати послуг транспортування природного газу для власних потреб та 43 719 486,26 грн. пені за прострочення оплати послуг транспортування природного газу для виробництва теплової енергії.

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями за приписами господарсько-процесуального законодавства визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.1, 3 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За змістом ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Умовами п. 7.3 Договору сторони погодили, що у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 Договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, апеляційний суд визнав висновки місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 50 388 382,48 грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) доведеними належними та допустимими доказами, відповідачем не спростованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

При цьому слід зазначити, що долучений відповідачем до заперечень на відповідь на відзив розрахунок пені як помилковий та необґрунтований не приймається судом до уваги, оскільки позивач здійснив нарахування пені за кожним платежем (додаючи місячну заборгованість) по 23.08.2018, тоді як відповідач нарахував пеню до 21.08.2018.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами п. п. 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 згаданої постанови пленуму).

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний суд дійшов висновку про правомірність висновків місцевого суду про те, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 4 401 285, 04 грн. 3% річних та 856 597, 45 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому, судом враховано, що заборгованість в сумі 142 766 241,91 грн., на яку позивачем нараховано інфляційній втрати, є заборгованістю за лютий 2018, яку відповідач зобов`язаний був оплатити в строк до 20 березня 2018, що свідчить про обґрунтованість нарахування інфляційних втрат за квітень 2018 на цю суму боргу. Відповідно доводи апелянта в цій частині, як і наданий ним контррозрахунок інфляційних втрат, відхиляються судом апеляційної інстанції як безпідставні та необґрунтовані.

Одночасно слід зазначити, що судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги твердження відповідача про те, що Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», за яким на праві господарського відання закріплене комунальне майно, що повернуте з володіння та користування ПАТ «Київенерго», є правонаступником останнього за борговими зобов`язаннями з оплати послуг з транспортування природного газу в силу ст. 22 Закону України «Про теплопостачання». Так, положення ч. 4 ст. 13, ч. ч. 1, 4 ст. 41, ч. 2 ст. 61 Конституції України виключають можливість заміни боржника - ПАТ «Київенерго» на Комунальне підприємством «Київтеплоенерго» за зобов`язаннями ПАТ «Київенерго» перед АТ «Укртрансгаз» за відсутності волі КП «Київтеплоенерго» та факту передачі йому кореспондуючих такому зобов`язанню прав вимоги до споживачів.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Київенерго» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2019 у справі № 910/9781/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/9781/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 07.06.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук