ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2019 р. Справа№ 910/22435/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Буравльова С.І.

Мартюк А.І.

секретар судового засідання: Цибульський Р.М.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 06.05.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк", Приватного акціонерного товариства "Сіті Нет" та Міністерства фінансів України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 14.02.2017 (повний текст рішення складено 16.02.2017)

у справі №910/22435/16 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрконцепт"

про визнання відсутнім права вимоги

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрконцепт" про визнання відсутнім права вимоги повернення коштів за договором про відступлення права вимоги від 02.04.2010.

Позивач у позові посилався на те, що вчинення відповідачем дій, спрямованих на повернення коштів за договором відступлення права вимоги, за наявності боргу перед банком у розмірі 173 млн. грн., має своїм наслідком порушення прав та інтересів позивача. Позивач стверджує, що відповідач, заборгувавши позивачу 173 млн. грн. за кредитним договором від 02.04.2010 № 3/2010, грубо зловживаючи правами, безпідставно вимагає у позивача грошові кошти у розмірі 144 063 813,18 грн., мотивуючи завданням збитків, з метою безпідставного збагачення за рахунок державного органу, а тому з метою захисту прав та інтересів від незаконних дій відповідача, позивач звернувся до суду з позовом про визнання відсутнім у відповідача права вимагання повернення коштів за договором про відступлення права вимоги від 02.04.2010.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що договір відступлення права вимоги від 02.04.2010, укладений між позивачем та відповідачем, та на виконання якого позивачем було сплачено кошти - визнано недійсним з моменту його укладення в судовому порядку. В свою чергу, наявними у справі доказами підтверджується наявність у позивача обов`язку повернути безпідставно збережені кошти та відшкодувати збитки, проте, від виконання вказаного обов`язку позивач ухиляється. При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів сплати або погашення в інший встановлений законом спосіб безпідставно збережених грошових коштів в сумі 127 557 002,82 грн., про відсутність права вимоги за якими він заявляє. Тобто, заперечуючи щодо наявності у відповідача права вимагати від ПАТ "Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" безпідставно збережених коштів, останній не спростовує факту безпідставного збагачення за рахунок відповідача та ухилення від повернення таких безпідставно збережених коштів. Станом на момент звернення до суду першої інстанції з відповідним позовом про визнання відсутнім права вимоги, наявність такого права доводиться у іншій справі (№ 910/16631/14), а чинним законодавством не передбачено оскарження певного права на майбутнє.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі № 910/22435/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено перед судом наявності у нього суб`єктивного права за договором про відступлення права вимоги від 02.04.2010, яке порушується відповідачем шляхом вчинення неправомірних дій, а тому підстав для захисту прав та інтересів позивача у обраний ним спосіб - немає.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі № 910/22435/16 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, скаржник посилався на те, що суд першої інстанції керувався лише доводами та доказами, викладеними відповідачем у відзиві, не беручи до уваги жодні зауваження та пояснення позивача, не вчиняючи при цьому необхідних процесуальних дій для встановлення дійсних обставин справи, що призвело до завідомо неправомірного судового рішення. Крім того, звертаючись до суду, позивач обрав спосіб захисту, передбачений ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 року у справі №910/22435/16 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Сулім В.В., судді Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М., розгляд справи призначено на 04.04.2017.

Згідно протоколів про автоматизований розподіл судової справи № 910/22435/16, розгляд справи здійснювався різним складом суду та неодноразово відкладався.

Також, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, до Київського апеляційного господарського суду звернулось Міністерство фінансів України з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі № 910/22435/16 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, Міністерство фінансів України зазначало, що держава в особі Міністерства фінансів України є акціонером позивача та володіє 94,94% статутного капіталу, тобто є володільцем контрольного пакету акцій банку, а тому в силу положень ст. 116 Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» має гарантоване право на управління відповідним товариством та отримання дивідендів. При цьому, відповідно до пункту 7.4.10 Статуту ПАТ "Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК", акціонери-власники простих акцій мають право захищати в судовому порядку свої порушені цивільні права. При цьому, на думку скаржника, рішення у справі № 910/22435/16 впливає на права Міністерства фінансів України, як акціонера, щодо управління товариством, розпорядження майном банку і отримання дивідендів акціонером, який має переважну частку в статутному капіталі, а стягнення коштів з банку на користь відповідача спричинить значних збитків позивачу, а також створить перешкоди у здійсненні діяльності банку. Крім того, заборгованість відповідача у розмірі 173 125 624,61 грн. перед позивачем за невиконання зобов`язань за кредитним договором від 02.04.2010 № 3/2010 підтверджена рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2001 у справі № 22/352 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 у справі № 910/15863/16.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 апеляційну скаргу Міністерства фінансів України повернуто скаржнику без розгляду на підставі ч. 3 ст. 97 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на момент винесення ухвали), і вказана ухвала в подальшому була скасована Постановою Верховного Суду від 19.06.2018 за касаційною скаргою Міністерства фінансів України, а справу направлено на розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

Також, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, до Київського апеляційного господарського суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіті Нет» з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі № 910/22435/16 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіті Нет» зазначало, що вказане товариство є боржником за кредитним договором від 28.11.2008 № 65-V/2008, за якими банк відступив право вимоги на корить відповідача за договором відступлення права вимоги від 02.04.2010, який в подальшому було визнано недійсним в судовому порядку в межах справи № 27/306. При цьому, на думку скаржника, рішення у справі № 910/22435/16 впливає на права вказаного товариства, як боржника за кредитним договором від 28.11.2008 № 65-V/2008. Крім того, стягнення коштів з банку на користь відповідача спричинить звернення банку до ТОВ «Сіті Нет» з вимогами про стягнення відповідних коштів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2017 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Сіті Нет» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі № 910/22435/16, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Нет» прийнято до провадження та об`єднано для спільного розгляду з апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК".

Також, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2018 апеляційну скаргу Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі № 910/22435/16, прийнято до провадження. Крім того, в мотивувальній частині вказаної ухвали судом апеляційної інстанції розглянуто клопотання скаржника про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі № 910/22435/16 та визнано його обґрунтованим з посиланням на ст. 119 Господарського процесуального кодексу України.

05.09.2018 від Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" через канцелярію суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення по справі, в яких скаржник посилався на те, що факт наявності заборгованості та розмір заборгованості ТОВ «Укрконцепт» перед АБ "УКРГАЗБАНК" підтверджено ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2016 та постановами Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 та Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 910/15863/16, а тому вказані рішення підлягають врахуванню при вирішення спору в силу ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник вказував, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2016 в межах справи № 910/15863/16 затверджено реєстр вимог кредиторів ТОВ «Укрконцепт» та визнано АБ «УКРГАЗБАНК» кредитором ТОВ «Укрконцепт» на загальну суму 173 125 624,61 грн.

13.09.2018 від Міністерства фінансів України через канцелярію суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення по справі, в яких скаржник посилався на наявність ухвали Господарського суду міста Києва від 17.11.2016 в межах справи № 910/15863/16, яка залишена без змін в апеляційному та касаційному порядку, якою затверджено реєстр вимог кредиторів ТОВ «Укрконцепт» та визнано АБ «УКРГАЗБАНК» кредитором ТОВ «Укрконцепт» на загальну суму 173 125 624,61 грн. Крім того, постановою Господарського суду міста Києва від 28.11.2017 у справі № 910/15863/16, яка залишена без змін в апеляційному та касаційному порядку, ТОВ «Укрконцепт» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Таким чином, скаржник наголошував, що відповідач грубо зловживає правами, маючи намір безпідставно збагатитися за рахунок державного банку, вимагаючи з АБ «УКРГАЗБАНК» кошти у розмірі 144 063 813,18 грн., при наявності заборгованості ТОВ «Укрконцепт» перед АБ «УКРГАЗБАНК» у розмірі 173 125 624,61 грн.

Також, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, до Київського апеляційного господарського суду звернулась ОСОБА_1 з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі № 910/22435/16 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху відповідно до ч. 3 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України, а ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2018 вказану апеляційну скаргу повернуто скаржнику без розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 08.11.2018 касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2018 - повернуто скаржнику.

На виконання п. 4 розділу ІІІ Плану заходів з ліквідації апеляційних судів, затвердженого наказом Державної судової адміністрації від 20.09.2018 №475, за актом прийняття-передачі судових справ від 02.10.2018 справу №910/22435/16 за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк", Приватного акціонерного товариства "Сіті Нет" та Міністерства фінансів України передано до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколів передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу суду від 21.11.2018 апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк", Приватного акціонерного товариства "Сіті Нет" та Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі №910/22435/16 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 прийнято справу №910/22435/16 за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк", Приватного акціонерного товариства "Сіті Нет" та Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 до провадження колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Зубець Л.П., суддів: Калатай Н.Ф., Мартюк А.І., поновлено провадження у справі, розгляд апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк", Приватного акціонерного товариства "Сіті Нет" та Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 призначено на 17.01.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2018 провадження у справі №910/22435/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрконцепт" про визнання відсутнім права вимоги - зупинено до перегляду касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2018 Верховним Судом, зобов`язано сторін у справі повідомити Північний апеляційний господарський суд про результати розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2018 Верховним Судом у справі №910/22435/16, направлено матеріали справи №910/22435/16 до Верховного Суду для розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2018.

Постановою Верховного Суду від 16.01.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2018 у справі №910/22435/16 без змін.

25.01.2019 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/22435/16.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2019 поновлено провадження у справі № 910/22435/16, розгляд апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк", Приватного акціонерного товариства "Сіті Нет" та Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 призначено на 18.03.2019.

15.03.2019 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від АБ «УКРГАЗБАНК» надійшли письмові пояснення по справі, в яких скаржник зазначав, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі № 910/15863/16 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс ТОВ «Укрконцепт», ухвалено ліквідувати банкрута - ТОВ «Укрконцепт», як юридичну особу у зв`язку з банкрутством та закрито провадження у справі № 910/15863/16. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, сформованого станом на 03.01.2019, ТОВ «Укрконцепт» припинено за судовим рішенням у справі № 910/15863/16 у зв`язку з визнанням банкрутом.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 оголошено перерву у розгляді справи до 01.04.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2019 оголошено перерву у розгляді справи до 04.04.2019.

У зв`язку із перебуванням судді Калатай Н.Ф., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, здійснити розгляд справи №910/22435/16 за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк", Приватного акціонерного товариства "Сіті Нет" та Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017, призначеної на 04.04.2019 у визначеному складі суду - неможливо.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2019 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Зубець Л.П. (суддя-доповідач), судді Мартюк А.І., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2019 справу № 910/22435/16 за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк", Приватного акціонерного товариства "Сіті Нет" та Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 прийнято до провадження колегії суддів: головуючий суддя Зубець Л.П. (суддя-доповідач), судді Мартюк А.І., Буравльов С.І., розгляд справи призначено на 06.05.2019.

В судовому засіданні 06.05.2019 представник Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. Також, представником Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" були надані пояснення стосовно апеляційних скарг Приватного акціонерного товариства "Сіті Нет" та Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017.

ТОВ «Укрконцепт», ПАТ "Сіті Нет", Міністерство фінансів України в судове засідання 06.05.2019 представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, через канцелярію суду апеляційної інстанції заяв та клопотань - не подавали.

Суд апеляційної інстанції, керуючись ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку, що явка представників ТОВ «Укрконцепт», ПАТ "Сіті Нет", Міністерства фінансів України в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а отже, неявка в судове засідання представників учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи апеляційним судом - не є перешкодою для розгляду справи.

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 02.04.2010 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрконцепт" (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з п. 1.1 якого первісний кредитор відступає новому кредитору своє право вимоги за кредитним договором № 65-V/2008 від 28.11.20008 з усіма додатковими угодами, додатками до нього, що є його невід`ємною частиною (основний договір), укладеним між первісним кредитором та Закритим акціонерним товариством "СІТІ НЕТ".

02.04.2010 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрконцепт" (позичальник) укладено кредитний договір № 3/2010, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 100 000 000,00 грн, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитним коштами в межах строку кредитування, встановленого в п. 1.3 цього договору, в розмірі 20% річних.

В забезпечення вимог банку за кредитним договором № 3/210 від 02.04.2010 між сторонами укладено договір іпотеки без оформлення заставної від 02.04.2010.

У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором від 02.04.2010 № 3/2010, рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2011 у справі № 22/352 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрконцепт" на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" 90 196 078,40 грн. строкової заборгованості по кредиту; 9 803 921,60 грн. простроченої заборгованості по кредиту; 1 935 535,85 грн. заборгованості по процентам нарахованих з 01.01.2011 по 03.02.2011, 13 518 997,65 грн. простроченої заборгованості по процентах, 265 619,13 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту; 786 657,73 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, 25 500 грн. витрат по сплаті державного мита, 236 грн. витрат по сплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу; звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 02.04.2010, укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрконцепт", а саме: нерухоме майно-нежилий будинок, загальною площею 3 700, 90 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кожум`яцька 12-Б, який належить ТОВ "Укрконцепт" на праві власності; в рахунок погашення заборгованості перед Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк" за кредитним договором № 3/2010 від 02.04.2010 в сумі 102 862 648,15 грн. шляхом надання Публічному акціонерному товариству Акціонерний банк "Укргазбанк" права на реалізацію предмету іпотеки шляхом прилюдних торгів згідно ст. 39 Закону України "Про іпотеку", з визначенням початкової ціни продажу предмета іпотеки в розмірі 90% вартості вказаної нерухомості, визначеної незалежним суб`єктом оціночної діяльності на момент реалізації на прилюдних торгах.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.12.2010 у справі № 34/711-55/377, залишеним без змін апеляційною та касаційною інстанціями, визнано недійсним з моменту укладення Кредитний договір №65-V/2008 від 28.11.2008, укладений між Публічним акціонерним товариством акціонерним банком "Укргазбанк" та Закритим акціонерним товариством "Сіті Нет"; визнано недійсним договір іпотеки без оформлення заставної, укладений між Публічним акціонерним товариством акціонерним банком "Укргазбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вант".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2011 у справі № 27/306, залишеним без змін апеляційною та касаційною інстанціями, визнано недійсним з моменту укладення договір відступлення права вимоги від 02.04.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством акціонерним банком "Укргазбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрконцепт"; визнано недійсним з моменту укладення договір відступлення прав за договором іпотеки від 02.04.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством акціонерним банком "Укргазбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрконцепт".

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2016 у справі № 910/6688/16 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Укрконцепт" на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк ,,Укргазбанк" 49 312 304,54 грн. процентів за користування кредитними коштами за Кредитним договором № 3/2010 від 02.04.2010, 8 616 000,60 грн. заборгованості по пені за несвоєчасну сплату процентів, 3 042 062,77 грн. заборгованості по пені за несвоєчасне погашення кредиту та 114 386,96 грн. судового збору.

Навівши викладені обставини у позовній заяві, позивач стверджує, що вчинення відповідачем дій, спрямованих на повернення коштів за договором відступлення права вимоги, за наявності боргу перед банком у розмірі 173 млн. грн., має своїм наслідком порушення прав та інтересів позивача.

З огляду на те, що відповідач, заборгувавши позивачу 173 млн. грн. за кредитним договором від 02.04.2010 № 3/2010, грубо зловживаючи правами, безпідставно вимагає у позивача грошові кошти у розмірі 144 063 813,18 грн., мотивуючи завданням збитків, з метою безпідставного збагачення за рахунок державного органу, з метою захисту прав та інтересів від незаконних дій відповідача, позивач звернувся до суду з позовом про визнання відсутнім у відповідача права вимагання повернення коштів за договором про відступлення права вимоги від 02.04.2010.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіті Нет» в апеляційній скарзі зазначало, що вказане товариство є боржником за кредитним договором від 28.11.2008 № 65-V/2008, за яким банк відступив право вимоги на корить відповідача за договором відступлення права вимоги від 02.04.2010, який в подальшому було визнано недійсним в судовому порядку в межах справи № 27/306.

Також, Міністерство фінансів України в апеляційній скарзі зазначало, що держава в особі Міністерства фінансів України є акціонером позивача та володіє 94,94% статутного капіталу, тобто є володільцем контрольного пакету акцій банку,а тому в силу положень ст. 116 Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» має гарантоване право на управління відповідним товариством та отримання дивідендів. При цьому, відповідно до пункту 7.4.10 Статуту ПАТ "Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК", акціонери-власники простих акцій мають право захищати в судовому порядку свої порушені цивільні права. При цьому, на думку скаржника, рішення у справі № 910/22435/16 впливає на права Міністерства фінансів України, як акціонера, щодо управління товариством, розпорядження майном банку і отримання дивідендів акціонером, який має переважну частку в статутному капіталі, а стягнення коштів з банку на користь відповідача спричинить значних збитків позивачу, а також створить перешкоди у здійсненні діяльності банку.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, за наслідками розгляду справи в апеляційному порядку дійшов наступних висновків.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Отже, норми цивільного законодавства визначають, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Так, матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся до суду з матеріально-правовою вимогою про визнання у відповідача відсутнім права вимагання повернення Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк ,,Укргазбанк" коштів за договором про відступлення права вимоги від 02.04.2010.

Натомість, обставини, якими позивач обґрунтовував вказану вимогу, зводились лише до наявності ухвалених судових рішень у справах, ініційованих Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк ,,Укргазбанк", та вказівкою на вчинення відповідачем дій, спрямованих на повернення коштів за договором про відступлення права вимоги від 02.04.2010, а також виникнення внаслідок цього загрози для банку щодо понесення значних збитків.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що спір щодо заборгованості та визначений розмір заборгованості ТОВ «Укрконцепт» перед АБ "УКРГАЗБАНК" підтверджено ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2016, постановами Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 та Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 910/15863/16. При цьому обставини, які встановлені вказаними судовими рішеннями, в силу приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України - не підлягають доказуванню, зокрема, в межах розгляду даного спору у справі № 910/22435/16. При цьому, наявність вказаних рішень жодним чином не є підставою для звільнення позивача від обов`язку доведення як наявності порушеного права в межах спору у справі № 910/22435/16, так і обрання ефективного засобу захисту.

Проте, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи дійшов висновку, що позивачем не наведено обґрунтованих доводів щодо відсутності у відповідача права вимагати повернення коштів, а також не зазначено, які саме дії вчинялися відповідачем, спрямовані на порушення прав позивача шляхом безпідставного вимагання грошових коштів.

Так, позивач жодним чином не обґрунтовує характер порушеного суб`єктивного права відповідачем, яке може бути відновлено шляхом визнання відсутнім права вимагання повернення коштів.

В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем, як особою, на яку процесуальним законом покладено обов`язок доведення своїх вимог, не доведено належними та допустимими доказами, що саме відповідачем допущено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача в контексті спірних правовідносин сторін.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що звернення позивача з відповідним позовом, за відсутності порушених прав позивача в контексті спірних правовідносин, не відповідає як статті 11 Цивільного кодексу України, так і не узгоджується з ефективністю обраного способу захисту згідно з приписами статті 13 Конвенції прав людини та основоположних свобод.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, Заява 28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).

В аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine) , заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Таким чином, ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту поновлення порушеного права позивача.

Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України, який проте є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Здійснюючи судовий розгляд даної справи, апеляційний господарський суд установив, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не призводить у спірних правовідносинах до реального захисту та відновлення порушених прав позивача у такий спосіб, а крім того, позивачем не було доведено належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні вимог процесуального закону як в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, так і в редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, порушення своїх прав чи охоронюваних законом інтересів відповідачем, а обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним з огляду на вимоги наведених вище положень Цивільного кодексу України та Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги АБ «УКРГАЗБАНК» задоволенню не підлягають, а доводи АБ «УКРГАЗБАНК» в обґрунтування підстав скасування рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі № 910/22435/16 - не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та фактичними обставинами.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що АБ «УКРГАЗБАНК» у письмових поясненнях по справі вказувало на те, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі № 910/15863/16 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс ТОВ «Укрконцепт», ухвалено ліквідувати банкрута - ТОВ «Укрконцепт», як юридичну особу у зв`язку з банкрутством та закрито провадження у справі № 910/15863/16.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, сформованого станом на 03.01.2019, ТОВ «Укрконцепт» припинено за судовим рішенням у справі № 910/15863/16 у зв`язку з визнанням банкрутом, дата припинення юридичної особи - 20.12.2018.

Щодо вказаної обставини суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 1 статті 278 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.

П. 6 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо припинено юридичну особу - сторону у спорі, що не допускає правонаступництва.

В свою чергу, частиною 3 статті 278 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Таким чином, враховуючи те, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції 14.02.2017, а згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, сформованого станом на 03.01.2019, ТОВ «Укрконцепт» припинено за судовим рішенням у справі № 910/15863/16 у зв`язку з визнанням банкрутом, дата припинення юридичної особи - 20.12.2018, отже, припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення оскаржуваного рішення - не може бути підставою для застосування вимог частини першої статті 278 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, розглянувши апеляційну скарги Приватного акціонерного товариства "Сіті Нет" та Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі № 910/22435/16, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційне провадження за вказаними скаргами підлягає закриттю з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 234 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні матеріали справи, а також доводи апеляційних скарг Приватного акціонерного товариства "Сіті Нет" та Міністерства фінансів України, дійшов висновку, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення не вирішував питання про права, інтереси та (або) обов`язки Приватного акціонерного товариства "Сіті Нет" та Міністерства фінансів України, які оскаржуваним рішенням також не порушені.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у даному випадку не існує правового зв`язку між скаржниками (Приватним акціонерним товариством "Сіті Нет" та Міністерством фінансів України) і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження, у зв`язку з чим апеляційне провадження за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства "Сіті Нет" та Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі № 910/22435/16 - підлягає закриттю згідно з приписами ч. 1 ст. 234, ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі № 910/22435/16 - відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга ПАТ "Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" - відхиляється.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК", наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" - без задоволення.

Також, апеляційне провадження за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства "Сіті Нет" та Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі № 910/22435/16 - підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю правового зв`язку між вказаними скаржниками і сторонами у справі № 910/22435/16.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 231, 234, 276-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Провадження за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства "Сіті Нет" та Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 - закрити.

2. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк", на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі № 910/22435/16 - залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі № 910/22435/16 - залишити без змін.

4. Матеріали справи № 910/22435/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено та підписано - 12.06.2019.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.І. Буравльов

А.І. Мартюк