ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року Справа № 918/120/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г. , суддя Гудак А.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Рівненської області від 04.04.2019 р. у справі №918/120/19 (суддя Горплюк А.М., повний текст рішення складено 08.04.2019 р.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку №2 Б по вул. Гайдамацькій м. Рівне "Сонячна домівка"

про стягнення основного боргу, пені, інфляційних втрат і трьох відсотків річних за неналежне виконання грошового зобов`язання в розмірі 262 818 грн. 37 коп.

за участю представників сторін:

позивача - Безпалюк О.Л.;

відповідача - Бойков О.Г.;

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку №2Б по вул. Гайдамацькій, м. Рівне "Сонячна домівка" про стягнення основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3 % річних в загальному розмірі 262 818, 37 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем п. 6.1. договору купівлі-продажу природного газу від 04.12.2016 р. №3890/1617-ТЕ-28 в частині розрахунків за поставлений природній газ.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 04.04.2019 р. у справі №918/120/19 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 195 674, 60 грн. основного боргу, 13 138, 39 грн. пені, 9 482,22 грн. 3% річних, 31 384,78 грн. інфляційних втрат та 3 942,28 грн. судового збору. В задоволенні позову в частині вимог про стягнення 13 138, 39 грн. пені відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що оскільки матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, позовні вимоги є законними, обґрунтованими, та такими що підлягають до задоволення.

Окрім того, суд першої інстанції, враховуючи заяву відповідача про зменшення розміру пені, скрутне матеріальне становище відповідача та вчинення дій відповідачем щодо погашення заборгованості, дійшов висновку зменшити розмір пені до 50%.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення 13 138, 39 грн. пені, прийняти в цій частині нове рішення, яким задоволити позов.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що рішення суду прийняте з порушенням норм ст. 233 ГК України, ст. ст. 549-552, 599, 625 ЦК України, ст. ст. 236, 238 ГПК України, без дослідження усіх істотних обставин справи та підлягає скасуванню в цій частині.

Скаржник вказує, що рішення суду не містить жодного покликання на будь-які докази, які б підтверджували скрутне матеріальне становище відповідача у справі, а саме по собі покликання на скрутне фінансове/матеріальне становище не є автоматичною підставою для зменшення пені на підставі положень ст. 233 ГК України та ч. 3 ст.551 ЦК України. В даному випадку відповідачем не доведено реального фінансового стану, а тому, положення ГПК України щодо обов`язку доказування не дотримано, адже відповідачем не надано жодного доказу, з якого можна було зробити висновок про фінансовий стан відповідача.

Окрім того, висновок суду про те, що відповідач вчиняв дії щодо погашення заборгованості є надуманим і таким, що не відповідає матеріалам справи, адже оплата за отриманий природний газ здійснювалася у 2017 році, а тому відповідач впродовж довготривалого періоду часу абсолютно не вчиняє жодних дій з метою погашення заборгованості.

Беручи до уваги ті обставини, що відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення пені, суд не надав належної уваги ступеню виконання зобов`язання боржником, не виконавши при цьому вимоги закону щодо оцінки майнового стану сторін, які беруть участь у зобов`язанні, та інших інтересів сторін.

Також суд першої інстанції не з"ясував чи було заподіяно позивачу збиткі ,не з"ясував розмір таких збитків.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2019 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та призначено розгляд скарги на 05.06.2019 р. об 15:30 год.

В судовому засіданні 05.06.2019 р. представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задоволити, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення пені.

Представник відповідача в судовому засіданні 05.06.2019 р. заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом та підтверджено матеріалами справи, 04.12.2016р. між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник, позивач) та Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку №2Б по вул. Гайдамацькій, м. Рівне "Сонячна домівка" (споживач, відповідач) укладено договір №3890/1617-ТЕ-28 купівлі-продажу природного газу (а. с. 17-25), за умовами якого продавець зобов`язується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору природний газ, що поставляється за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно до п. 1.3. договору за цим договором може бути поставлений природний газ власного видобутку (природний газ, видобутий на території України та/або імпортований природний газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00, ввезений ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на митну територію України).

Пунктом 3.4. договору встановлено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.

Ціна за 1 000 куб.м. природного газу за цим договором становить 4 942,00 гривні, крім того податок на додану вартість (ПДВ) 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 5 930,40 грн. Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу (п.п. 5.1., 5.4. договору).

Відповідно до п. 6.1. договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний рахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Сторони погодили, що з урахуванням п. 11.3. цього Договору укладання договору про організацією взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків там умов розрахунків за цим договором.

У разі невиконання споживачем п. 6.1. договору він зобов`язується оплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення (п. 8.2. договору).

Вказаний договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплено відбитками печаток останніх.

На виконання умов даного договору, позивач передав, а відповідач прийняв у власність природний газ на загальну суму 358 166 грн. 50 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме: актом приймання-передачі природного газу від 31.10.2016р. на суму 28 738, 72 грн., актом приймання-передачі від 30.11.2016р. на суму 63 455, 28 грн., актом приймання-передачі від 31.12.2016р. на суму 74 912, 81 грн., актом приймання-передачі від 31.01.2017р. на суму 91 512 грн., актом приймання-передачі від 28.03.2017р. на суму 99 547, 69 грн., які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень (а. с. 28-32).

Відповідач зобов`язався оплатити природний газ, поставлений: у жовтні 2016р. до 26.11.2016р.; у листопаді 2016р. до 26.12.2016р.; у грудні 2016р. до 26.01.2017р.; у січні 2017р. до 26.02.2017р.; у березні 2017р. до 26.04.2017р.

Станом на час звернення позивача із позовом відповідачем не оплачено кошти за умовами договору на загальну суму 195 674, 60 грн., факт наявності якої відповідачем не спростовано.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язань щодо здійснення оплати за природний газ у строк, визначений договором, позивачем, враховуючи часткові оплати заборгованості відповідачем, нараховано та заявлено до стягнення з останнього 195 674, 60 грн. основного боргу, 26 276, 77 грн. пені, 9 482, 22 грн. 3% річних та 31 384, 78 грн. інфляційних втрат.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ч.1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За п. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" відповідач зобов`язаний забезпечувати своєчасну оплату в повному обсязі послуг з постачання природного газу згідно з умовами договорів.

Як встановлено судом першої інстанції та як свідчать матеріали справи, позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 358 166 грн. 50 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, відтак у відповідача виник обов`язок його оплатити.

Втім, останній, не в повному обсязі розрахувався за отриманий товар, у зв`язку з чим у нього виникла перед позивачем заборгованість у розмірі 195 674, 60 грн., факт наявності якої відповідачем не спростовано.

Отже, враховуючи те, що на час розгляду справи відповідачем не надано доказів сплати повної вартості отриманого природного газу, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 195 674, 60 грн. є обґрунтованою, підтвердженою належними у справі доказами та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Що стосується заявлених позивачем на підставі ст. 625 ЦК України вимог про стягнення 9482,22 грн. 3% річних та 31 384, 78 грн. інфляційних втрат, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому, втрати внаслідок інфляційних процесів апеляційний суд розцінює як суму знецінення грошових коштів за прострочення грошового зобов`язання за певний період і ці втрати є невід`ємною складовою суми основного боргу.

Здійснивши перевірку правильності нарахованої суми 3% річних та інфляційних втрат, суд вважає, що наданий розрахунок позивача є арифметично вірним, відповідає положенням ст. 625 ЦК України, тому позовні вимоги про стягнення 9 482, 22 грн. 3% річних та 31 384, 78 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 26 276, 77 грн. на підставі п. 8.2. договору.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за умовами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч. 1. ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пеня за прострочу платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України (ч. 2 ст. 343 ГК України).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Пунктом 8.2. договору передбачено, що у разі невиконання споживачем п. 6.1. договору він зобов`язується оплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення.

Здійснивши перевірку правильності нарахованої суми пені, суд апеляційної інстанції зазначає, що нарахування здійснено арифметично вірно.

Разом з тим, враховуючи предмет апеляційного оскарження та доводи скаржника, наведеним ним у апеляційній скарзі щодо безпідставного зменшення судом першої інстанції розміру пені на 50%, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (правова позиція викладена і в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013р.).

Обґрунтовуючи заяву про зменшення розміру пені, відповідач посилається на те, що об`єднання створене власниками квартир та нежитлових приміщень відповідно до ЗУ "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та є неприбутковою організацією, яка не має на меті одержання прибутку для його розподілу між співвласниками; відповідач не здійснює господарську діяльність; джерелом надходження коштів до відповідача є платежі мешканців будинку за надані їм послуги з утримання будинку та прибудинкової території; природний газ куплений у позивача використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води, що споживається населенням.

Відповідач також посилається на скрутне матеріальне становище, що підтверджується відомістю про заборгованість мешканці будинку, звітом про рух коштів з розрахункового рахунку відповідача за 2017-2018 р.р.

Окрім того, відповідач зазначає, що він не є кінцевим споживачем теплової енергії, а організацією, яка використовує отриманий газ для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води, що споживається населенням. В свою чергу, здійснення оплати поставленого позивачем газу залежить виключно від розрахунків споживачів з відповідачем. Як вказує, відповідач ПП "Інтерекопласт" є власником більше половини квартир у багатоквартирному будинку, загальна площа яких становить 3092,1 м2, що складає 46,82% загальної площі приміщень будинку і 61,8% сукупної площі усіх квартир будинку. Невиконання договірних зобов`язань з боку цього співвласника унеможливлює відповідача належним чином виконувати свої зобов`язання перед позивачем. З метою примусового стягнення боргу з ПП "Інтерекопласт", відповідач неодноразово звертався до суду, що підтверджується рішеннями Господарського суду Рівненської області від 11.12.2012р. у справі №5019/1791/12, від 12.06.2013р. у справі №918/574/13 та від 10.07.2017р. у справі № 918/349/17.

Як зазначає відповідач, станом на 01.03.2019 р. розмір заборгованості ПП "Інтерекопласт" перед відповідачем складає 545054,54 грн. Вказана заборгованість суттєво впливає на фінансовий стан відповідача та складає понад 90% від усієї дебіторської заборгованості останнього.

Відповідно до ч. 1 ст. 73, ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не було з"ясовано заподіяння позивачу збитків, їх розмір, апеляційний господарський суд констатує, що доказів,які б підтверджували ймовірність завдання чи наявність реальних збитків позивачеві у зв"язку з неналежним втконанням відповідачем своїх договірних зобов"язань матеріалаи справи не містять .

Беручи до уваги викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правомірно взяв до уваги вищенаведені доводи відповідача, вказав про врахування інтересів сторін та дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру присудженої до стягнення пені на 50%.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Також апеляційним судом враховується, що стягнення на користь позивача 3% річних та інфляційних певною мірою компенсує знецінення несплачених відповідачем коштів,що призменьшення розміру пені позивач не зазнає значних негативних наслідків для свого фінансового стану.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд не бере до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом першої інстанції норм ст. 233 ГК України, ст. ст. 549-552, 599, 625 ЦК України, ст. ст. 236, 238 ГПК України, оскільки суд з`ясував обставини, передбачені зазначеними нормами, з урахуванням наявних у справі доказів.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції.

При цьому, судом звертається увага на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини (справа Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 р.) зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Колегія суддів апеляційного суду також зазначає, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019р. № 226 "Деякі питання акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", яка набрала чинності 20.03.2019р., господарсько-фінансовим департаментом Секретаріату Кабінету Міністрів України 21.03.2019р. забезпечено проведення державної реєстрації статуту Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у новій редакції.

Згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та статутом компанії, повне найменування компанії - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Відповідно до абз. З ч. 2 ст. 5 Закону України "Про акціонерні товариства" зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

Таким чином, в силу абз. З ч. 2 ст. 5 Закону України "Про акціонерні товариства" правовий статус позивача не змінився.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Рівненської області від 04.04.2019 р. у справі №918/120/19 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Рівненської області від 04.04.2019 р. у справі №918/120/19 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складено 07 червня 2019 р.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Гудак А.В.