ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2019 р. Справа№ 910/12028/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Бондаренко М.Г. (довіреність №60 від 03.01.2019)

від відповідача: Самборська Г.М. (довіреність б/н від 03.10.2018)

від третьої особи 1: Голік О.А. (довіреність №27-26501/17 від 27.12.2017)

від третьої особи 2: не з`явився

від третьої особи 3: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика"

на рішення господарського суду м. Києва від 28.01.2019р.

у справі №910/12028/18 (суддя - Грєхова О.А.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Український професійний банк"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" та товариство з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг"

про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" звернулося до господарського суду міста Києва з позовними вимогами до товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика" про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням господарського суду міста Києва у справі № 910/17756/16 було встановлено факт нікчемності договору про відступлення прав вимоги, а тому, з урахуванням норм статті 236 ЦК України, є всі підстави вважати, що ТОВ «КУА «Практика» без правової підстави володіє оригіналами кредитних договорів та договорів застави, отриманих від ТОВ «ФК Аурум Фінанс» згідно акту приймання-передачі.

Рішенням господарського суду м. Києва від 28.01.2019 позов задоволено частково: витребувано у товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика" на користь публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" оригінали документів, отриманих згідно акту приймання-передачі від 02.07.2015 та акту приймання-передачі від 20.07.2015, а саме:

- договір про відкриття кредитної лінії № 406 від 15.06.2007 (з усіма додатковими угодами та договорами про внесення змін до нього);

- договір застави № 406-7 від 25.01.2008 (з усіма додатковими угодами та договорами про внесення змін до нього);

- договір про відкриття кредитної лінії № 12 від 07.02.2008 (з усіма додатковими угодами та договорами про внесення змін до нього);

- договір застави № 12-1 від 07.02.2008 (з усіма додатковими угодами та договорами про внесення змін до нього).

У частині вимог про визнання у публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" наявності права вимоги до товариства з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" за договором про відкриття кредитної лінії № 406 від 15.06.2007, Договором застави № 406-7 від 25.01.2008 та договором про відкриття кредитної лінії № 12 від 07.02.2008, договором застави № 12-1 від 07.02.2008 провадження у справі закрито.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що оригінали документів, які отримані товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика" за договором про відступлення прав вимоги від 02.07.2015 та договором відступлення права вимоги за договорам застави, укладені з товариством з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" на підставі нікчемного договору, підлягають поверненню позивачу.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції вказав, що вимоги про визнання у позивача наявності права вимоги до товариства з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" за договором про відкриття кредитної лінії № 406 від 15.06.2007, договором застави № 406-7 від 25.01.2008 та договором про відкриття кредитної лінії № 12 від 07.02.2008, договором застави № 12-1 від 07.02.2008, не є вимогами про встановлення юридичних фактів, такі доводи можуть розглядатися господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 28.01.2019 р. у справі №910/12028/18 у частині вимог, що задоволені судом першої інстанції, та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що відповідач є добросовісним набувачем прав вимоги до ТОВ «Богдан-Лізинг» по кредитним договорам, які ПАТ «УПБ» вважає своїми і просить суд визнати за банком, а так само - і добросовісним набувачем документів, які підтверджують ці права вимоги і які банк просив витребувати у відповідача, оскільки останній придбав у ТОВ «ФК Аурум Фінанс» права вимоги за відплатним договором. Також апелянт вказав, що добросовісність ТОВ «КУА «Практика» при придбанні у ТОВ «ФК «Аурум Фінанс» права вимоги підтверджується тим, що ні останній, ні відповідач, не знали і не могли знати про визнання банком нікчемним договору про відступлення прав вимоги. Також апелянт вказав на порушення судом норм процесуального права, а саме що при відкритті провадження у справі № 910/12028/18 суд не звернув уваги на те, що одна з вимог позовної заяви вже розглянута іншим судом у справі № 910/17756/16 і судом прийнято рішення про відмову в її задоволенні. Окрім того, суд першої інстанції посилався на обставини, встановлені рішенням в адміністративній справі № 826/6004/16, однак не вказав, які саме встановлені іншим судом обставини приймаються як доведені і яке значення вони мають для розгляду даної господарської справи. Також апелянт зазначив на невірне застосування судом першої інстанції строку позовної давності до даних вимог.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі №910/12028/18 та призначено до розгляду на 23.04.2019 р.

22.04.2019 р. до суду від публічного акціонерного товариства "Український професійний банк " надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 23.04.2019 р. було оголошено перерву до 28.05.2019 р.

Представники третіх осіб 2,3 у судове засідання 28.05.2019 р. не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час і місце розгляду справи представник третьої особи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 28.05.2019 р. за відсутності представників третіх осіб 2,3.

В судовому засіданні 28.05.2019 р. представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представники позивача та третьої особи 1 в судовому засіданні 28.05.2019 р. проти апеляційної скарги заперечили, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15.06.2007 року між відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (згідно умов договору - Банк) та товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" (згідно умов договору - Позичальник), було укладено договір про відкриття траншевої кредитної лінії № 406 (далі - договір №406), згідно п. 1.1. якого Банк зобов`язується відкрити Позичальнику відкличну кредитну лінію в межах суми 2 000 000,00 дол. терміном до 14 грудня 2011 року на придбання нових автобусів «Богдан А-092» з метою подальшої їх передачі в фінансовий лізинг.

Згідно п. 1.2. договору № 406 зобов`язання Банку щодо надання кредитів та зобов`язання Позичальника щодо повернення кредитів та сплати процентів, а також інші права та зобов`язання сторін, передбачені цим договором, виникають з дати укладання сторонами Додаткових договорів про надання кредитів, які є невід`ємними частинами цього договору (надалі-Додаткова угода), в сумах, зазначених в таких Додаткових договорах. Строк користування кожним окремим кредитом в межах загальної суми, встановленої п.1.1. цього Договору, визначається Додатковими угодами, але не може перевищувати 48 місяців.

В подальшому Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" вносились зміни до договору про відкриття траншевої кредитної лінії № 406 від 15.06.2007 року шляхом укладення додаткових угод.

25.01.2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (згідно умов договору - Заставодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" (згідно умов договору - Заставодавець) було укладено договір застави №406-7 (далі - договір №406-7), згідно п.1.1. якого Заставодавець передає Заставодержателю у забезпечення наданого Заставодержателем кредиту в сумі 5 050 000,00 грн. терміном до 14.12.2011 року відповідно до Додаткового договору від 25.01.2007 року належне Заставодавцю на праві власності рухоме майно.

В подальшому Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" вносились зміни до договору застави №406-7 від 25.01.2008 року шляхом укладення додаткових угод.

07.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (згідно умов договору - Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" (згідно умов договору - Позичальник), було укладено договір про надання кредиту № 12 (далі - договір №12), згідно п. 1.1. якого Банк надає Позичальнику кредит на суму 4 021 220,00 грн. терміном до 20 грудня 2012 року для купівлі автобусів Богдан А-069.21 в кількості 18 шт., Богдан А-144.5 в кількості 5 шт. на умовах договору поставки автобусів №026/07-КП від 24.12.2007 року, укладеного з ТОВ «Український Автомобільний Холдінг».

В подальшому Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" вносились зміни до договору про надання кредиту № 12 від 07.02.2008 року шляхом укладення додаткових угод.

07.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (згідно умов договору - Заставодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" (згідно умов договору - Заставодавець) було укладено договір застави №12-1 (далі - договір №406-7), згідно п.1.1. якого Заставодавець передає належне йому на праві власності рухоме майно в заставу Заставодержателю у забезпечення наданого Заставодержателем кредиту в сумі 4 021 220,00 грн. відповідно до договору про надання кредиту № 12 від 07.02.2008 року, терміном до 20.12.2012 року, з щомісячним зменшенням кредитної заборгованості, починаючи з березня 2008 року в сумі 69 330,00 грн., та остаточним погашенням кредиту в сумі 69 410,00 грн. не пізніше 20.12.2012 року, для купівлі автобусів Богдан А-069.21 в кількості 18 шт., Богдан А-144.5 в кількості 5 шт. на умовах договору поставки автобусів №026/07-КП від 24.12.2007 року, укладеного з ТОВ «Український Автомобільний Холдінг»

В подальшому, Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" вносились зміни до договору застави №12-1 від 07.02.2008 року шляхом укладення додаткових угод.

28.05.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" (первісний кредитор, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" (новий кредитор, третя особа-2) укладено Договір про відступлення права вимоги (далі - Договір-1), за умовами якого, первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" (боржник, третя особа-3), а новий кредитор сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, визначеній в п. 5 цього договору, у порядку та строки, встановлені цим договором, та набуває права вимоги первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існують на момент переходу права вимоги за:

- договором про відкриття траншевої кредитної лінії №406 від 15.06.2007 (Кредитний договір 1) з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг";

- договором застави №406-7 від 25.01.2008 (Договір застави-1) з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг";

- договором про надання кредиту № 12 від 07.02.2008 (Кредитний договір-2) з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг";

- договором застави №12-1 від 07.02.2008 (Договір застави-2) з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг".

Згідно п. 2 Договору-1 до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора за Кредитним договором-1 та Кредитним договором-2, в тому числі, але не виключно, права вимоги сплати заборгованості за кредитом, несплачених процентів, комісій та штрафних санкцій за Кредитним договором-1 та Кредитним договором-2 в розмірі, який буде існувати на момент переходу прав вимоги, відповідно п. 3 цього договору, а також всі права заставодержателя за Договором застави-1 та Договором застави-2.

За умовами п. 3 Договору-1, загальна заборгованість за Кредитним договором-1 та Кредитним договором-2 станом на 28.05.2015 становить 1 672 150,90 грн.

За відступлення права вимоги за кредитними договорами новий кредитор сплачує Первісному кредитору кошти в українських гривнях в розмірі 80 000,00 грн., які сплачуються новим кредитором первісному кредитору протягом 2-х (двох) банківських днів з дня укладення цього договору (п. 5 Договору-1).

Права вимоги за кредитним договором є такими, що передані новому кредитору з моменту підписання акту приймання-передачі права вимоги. Акт приймання-передачі права вимоги підписується виключно після отримання первісним кредитором ціни продажу в повному обсязі (п. 6 Договору-1).

За актом приймання-передачі від 28.05.2015 позивач передав, а третя особа-2 прийняла права за зобов`язанням Товариства з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" та наступні документи:

- договір про відкриття траншевої кредитної лінії №406 від 15.06.2007 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг";

- договір застави №406-7 від 25.01.2008 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг";

- договір про надання кредиту № 12 від 07.02.2008 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг";

- договір застави №12-1 від 07.02.2008 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг".

02.07.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика" (новий кредитор, відповідач) укладено Договір про відступлення права вимоги (далі - Договір-2) за умовами якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор в повному обсязі набуває право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" (боржник) за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №406 від 15.06.2007 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього (далі - кредитний договір-1) та Договором про надання кредиту №12 від 07.02.2008 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього (далі - кредитний договір-2), які були укладені між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг", визначеними в п.1.2 цього Договору.

Пунктом 1.6 Договору-2 сторони обумовили, що датою переходу права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора є дата укладення цього Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору-2 сторони домовились, що вартість права вимоги на дату укладення сторонами цього Договору складає 82 000,00 грн. без ПДВ.

Згідно з п. 3.1 Договору-2 новий кредитор зобов`язаний не пізніше 30.09.2015 сплатити первісному кредитору вартість права вимоги, а первісний кредитор зобов`язаний прийняти грошову суму, зазначену в пункті 2.1 цього Договору.

У відповідності до п. 3.3 Договору-2 з моменту укладення цього Договору первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає права вимоги, визначені в п. 1.4 цього Договору.

Пунктом 4.1 Договору-2 узгоджено, що не пізніше наступного банківського дня після укладення сторонами цього Договору первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає оригінали всіх договорів, визначених в п. 1.1 цього Договору, копії матеріалів судових та виконавчих проваджень.

За актом приймання-передачі від 02.07.2015 ТОВ "ФК Аурум Фінанс" передало ТОВ "КУА "Практика" оригінали:

- договору про відкриття траншевої кредитної лінії №406 від 15.06.2007 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк" або його правонаступником - Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг";

- договору про надання кредиту № 12 від 07.02.2008 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк" або його правонаступником - Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг";

- Довідка від 02.07.2015;

- копія платіжного доручення № 85 від 28.05.2015.

20.07.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" (далі - цедент) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика" (далі - цесіонарій) укладено Договір про відступлення права вимоги за договором застави № 12-1 від 07 лютого 2008 року та договором застави № 406 від 25 січня 2008 року (далі - Договір-3), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №2285.

Відповідно до п. 1.1 Договору-3, у зв`язку із укладенням сторонами договору відступлення права вимоги від 02 липня 2015 року та переходу від цедента до цесіонарія прав кредитора за договором про надання кредиту № 12 від 07.02.2008 та договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 406 від 15.06.2007 з усіма змінами та доповненнями до нього, укладеним між Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (далі - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" (далі - боржник), а також договорами, що забезпечують їх виконання, права за якими перейшли до цедента відповідно до договору відступлення прав вимоги від 28.05.2015, укладеного між банком та цедентом, відповідно до ст.ст. 512-516 Цивільного кодексу України, цедент передає та відступає, а цесіонарій приймає права вимоги за договором застави № 12-1 від 07 лютого 2008 року та договором застави № 406 від 25 січня 2008 року, укладеними між банком та боржником, з усіма змінами та доповненнями, за якими забезпечується виконання в повному обсязі усіх грошових зобов`язань боржника за Кредитним договором. Вказані права вимоги були передані банком цеденту відповідно до договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015.

Пунктом 2.1. договору від 20.07.2015 року сторони обумовили, що право вимоги за договорами застави, вказаними в п. 1.1. цього договору, вважається переданими з моменту підписання та нотаріального посвідчення цього договору.

За актом приймання-передачі від 20.07.2015 ТОВ "ФК Аурум Фінанс" передало ТОВ "КУА "Практика" оригінали:

- договору застави №406-7 від 25.01.2008 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг";

- договору застави №12-1 від 07.02.2008 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг".

Постановою Правління Національного банку України №348 від 28.05.2015 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" до категорії неплатоспроможних" позивача було визнано неплатоспроможним.

На підставі постанови Правління Національного банку України виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 107 від 28.05.2015 року "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Український професійний банк", згідно з яким Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 29.05.2015 по 28.08.2015 включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було призначено Пантіну Л.О.

Постановою Правління Національного банку України № 562 від 28.08.2015 відкликано банківську ліцензію ПАТ "Український професійний банк" та прийнято рішення про ліквідацію Банку.

На виконання вказаної постанови Правління Національного банку України виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте відповідне рішення № 158 від 28.08.2015 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Український професійний банк" та делегування повноважень ліквідатора банку", яким було припинено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Український професійний банк" і розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Український професійний банк" з 31.08.2015 по 30.08.2016. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Український професійний банк" призначено Пантіну Л.О.

Вказані обставини не заперечуються сторонами та встановлені в межах розгляду господарської справи № 910/17756/16 за позовом публічного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКИЙ ПРОФЕСІЙНИЙ БАНК» до товариства з обмеженою відповідальністю «ФК АУРУМ ФІНАНС», Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ "ПРАКТИКА" про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору відступлення прав вимоги від 28.05.2015 року, укладеного між ПАТ «УКРАЇНСЬКИЙ ПРОФЕСІЙНИЙ БАНК» та ТОВ «ФК АУРУМ ФІНАНС», а також зобов`язання ТОВ «ФК АУРУМ ФІНАНС» та ТОВ "КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ "ПРАКТИКА" повернути на користь Банку права майнової вимоги, отримані за договором відступлення та оригінали документів, отримані згідно з актом приймання-передачі від 28.05.2015 року, а саме: договір про відкриття кредитної лінії № 406-7 від 25.01.2008 року з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього; договір застави № 406-7 від 25.01.2008 року з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього; договір про відкриття кредитної лінії № 12 від 07.02.2008 року з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього; договір застави № 12-1 від 07.02.2008 року з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього.(а.с. 29-43).

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі № 910/17756/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Позивач зазначає, що висновок щодо нікчемності Договору про відступлення права вимоги від 28.05.2015 підтверджено рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі № 910/17756/16, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту свого права, так як не можливо застосувати наслідки нікчемного правочину в порядку, передбаченому ст.ст. 215, 216 ЦК України до правочинів від 02.07.2015 та від 20.07.2015, які не можна вважати нікчемними, відповідно до ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки банк не є стороною вказаного договору.

З огляду на наведене вище, позивач звернувся з даним позовом до суду, обґрунтовуючи його нормами статті 387 ЦК України.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що оригінали документів, отримані Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика" за договором про відступлення прав вимоги від 02.07.2015 та договором відступлення права вимоги за договорам застави, укладені з Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" на підставі нікчемного договору, підлягають поверненню позивачу.

Закриваючи провадження у справі щодо частини позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що вимоги про визнання у позивача наявності права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" за Договором про відкриття кредитної лінії № 406 від 15.06.2007, Договором застави № 406-7 від 25.01.2008 та Договором про відкриття кредитної лінії № 12 від 07.02.2008, Договором застави № 12-1 від 07.02.2008, не є вимогами про встановлення юридичних фактів, такі доводи можуть розглядатися господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз`яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 910/15567/17 та у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 914/3095/16.

Отже, саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі № 910/17756/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, Товариство з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова Олена Ярославівна про застосування наслідків недійсності правочину, у задоволенні позову відмовлено.

Колегією суддів враховано, що позивач, подаючи позов у справі № 910/17756/16, обґрунтовував його посиланням на приписи ст. ст. 215, 216 ЦК України та віднесення Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ "Український професійний банк" договору відступлення права вимоги від 28.05.2015 року до нікчемних правочинів згідно приписів пунктів 1, 7 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відмовляючи у задоволенні позову у справі № 910/17756/16, суд вказав, що правові наслідки недійсності правочину встановлені статтею 216 ЦК України, зокрема, частиною першої названої статті передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У відповідності до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9 реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Таким чином, аналіз вищенаведених норм права в їх сукупності дає підстави для висновку, що у разі передачі майна власником за правочином, який є нікчемним, то позов про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися лише у випадку коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним та/або застосування наслідків реституції. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК України, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна (в тому числі набутого права), не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України.".

Отже, Господарський суд міста Києва у справі № 910/ 17756/16 вказав, що позивачем у даній справі невірно було обрано спосіб захисту свого права.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, зокрема, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

При цьому для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову.

Однак, зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає особі звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави для закриття провадження у справі.

Як було встановлено колегією суддів, позов у даній справі був обґрунтований позивачем нормами статей 387, 388 ЦК України, а тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для відмови у відкритті провадженні у даній справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 175 ГПК України та закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, як на тому наголошує апелянт, оскільки позов у даній справі поданий з інших підстав.

Окрім того, відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі № 910/17756/16 встановлено, що внаслідок укладення між ПАТ «Український професійний банк» та ТОВ «ФК Аурум Фінанс» договору відступлення права вимоги від 28.05.2015, банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"), оскільки грошові кошти в розмірі 80 000,00 грн. фактично на рахунок банку не надходили, а відбулось лише коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань.

При цьому, судом у справі № 910/17756/16 також було встановлено, що банк, уклавши договір про відступлення права вимоги, здійснив відчуження майнових прав за ціною, що є значено нижчою (оплата на 95,01 % відрізняється від балансової вартості майнових прав) від суми майнових вимог до ТОВ "Богдан-Лізинг", що прямо зазначено у пункті 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" як ознака нікчемності правочину.

Також в рішенні від 22.05.2018 у справі № 910/ 17756/16 встановлено, що внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги від 28.05.2015 було здійснено перерахування коштів з рахунку ТОВ "ФК Аурум Фінанс" з метою уникнення ризиків незадоволення в подальшому вимог відповідача-1 за договором банківського вкладу, а також надання відповідачу переваг (пільг) перед іншими кредиторами позивача.

За таких обставин, господарський суд у справі № 910/17756/16 дійшов висновку, що уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у позивача правомірно в силу приписів пунктів 1 та 7 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" віднесено спірний договір відступлення до нікчемних правочинів.

За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі № 910/17756/16 встановлено обставини щодо нікчемності укладеного між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" Договору про відступлення права вимоги від 28 травня 2015 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п.41 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), "Верховенство права" одним з обов`язкових елементів поняття "верховенство права" є юридична визначеність.

Згідно з п.п.44, 46 даної Доповіді:

" 44. Принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним. Вона також зобов`язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку.

46. Юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Зворотна дія [юридичних норм] також суперечить принципові юридичної визначеності, принаймні у кримінальному праві (ст. 7 ЄКПЛ), позаяк суб`єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки; але це також стосується і цивільного та адміністративного права - тієї мірою, що негативно впливає на права та законні інтереси [особи]. На додаток, юридична визначеність вимагає дотримання принципу res judicata. Остаточні рішення судів національної системи не повинні бути предметом оскарження. Юридична визначеність також вимагає, щоб остаточні рішення судів були виконані. У приватних спорах виконання остаточних судових рішень може потребувати допомоги з боку державних органів, аби уникнути будь-якого ризику "приватного правосуддя", що є несумісним з верховенством права. Системи, де існує можливість скасовувати остаточні рішення, не базуючись при цьому на безспірних підставах публічного інтересу, та які допускають невизначеність у часі, несумісні з принципом юридичної визначеності."

Відповідно до п.72 рішення Європейського Суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява N 48553/99) зазначено:

"Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції ( 995_004 ), яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів."

Посилання, що одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду, міститься і у справах Європейського суду з прав людини "Брумареску проти Румунії", "Салов проти України" та інші.

Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною першою статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється (стаття 236 ЦК України).

Як вже зазначалось вище, за актом приймання-передачі від 28.05.2015 позивач передав, а третя особа-2 прийняла права за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" та наступні документи:

- договір про відкриття траншевої кредитної лінії №406 від 15.06.2007 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг";

- договір застави №406-7 від 25.01.2008 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг";

- договір про надання кредиту № 12 від 07.02.2008 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг";

- договір застави №12-1 від 07.02.2008 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг".

В свою чергу, на виконання укладеного 02.07.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика" Договору про відступлення права вимоги, третя особа-2, за актом приймання-передачі від 02.07.2015 передала ТОВ "КУА "Практика" оригінали:

- договору про відкриття траншевої кредитної лінії №406 від 15.06.2007 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк" або його правонаступником - Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг";

- договору про надання кредиту № 12 від 07.02.2008 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк" або його правонаступником - Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг";

- Довідка від 02.07.2015;

- копія платіжного доручення № 85 від 28.05.2015.

На виконання укладеного 20.07.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика" Договору про відступлення права вимоги за договором застави № 12-1 від 07 лютого 2008 року та договором застави № 406 від 25 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №2285, за актом приймання-передачі від 20.07.2015 ТОВ "ФК Аурум Фінанс" передало ТОВ "КУА "Практика" оригінали:

- договору застави №406-7 від 25.01.2008 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг";

- договору застави №12-1 від 07.02.2008 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеними між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг".

Відповідно до ст. 388 цього ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Колегія суддів відзначає, що зазначені позивачем у позовній заяві підстави повинні підтверджувати право власності (інше суб`єктивне право титульного володільця) позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння).

На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно останній повинен надати суду відповідні докази.

Отже, можливість витребування майна за віндикаційним позовом залежить від того, є набувач майна добросовісним чи недобросовісним та від того, чи придбане майно набувачем відплатно чи безвідплатно.

Набувач майна визнається добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що особа, яка відчужила йому майно, не мала на це права.

У свою чергу, набувач, який, придбаваючи майно, знав або міг знати, що особа, яка здійснила відчуження майна, не мала на це права, визнається недобросовісним набувачем, наприклад, особа придбала майно у особи, яка не мала права його відчужувати. У недобросовісного набувача майно може бути витребувано у будь-якому разі.

Апелянт зазначає, що добросовісність набуття відповідачем прав вимоги по кредитним договорам підтверджується тим, що ані відповідач, ані третя особа-2 не знали і не могли знати про визнання банком нікчемним Договору про відступлення прав вимоги. Крім того, відповідач зазначає, що повідомлення третьої особи-2 про нікчемність договору про відступлення права вимоги складено після відступлення спірних прав вимоги на користь відповідача.

Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу чи повідомлення банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий відповідний наказ. Наслідки нікчемності правочину також наступають для сторін в силу вимог закону.

Наказ чи повідомлення банку не є підставою для застосування таких наслідків, тому не може вважатись одностороннім правочином, адже він не є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків ані у Банку, ані у іншої сторони правочину, віднесеного наказом до нікчемних.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16.

При цьому, колегією суддів враховується, що у постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 18.07.2018 в межах розгляду справи № 826/6004/16, за позовом Дочірнього підприємства "Профітрейд" (до зміни найменування ДП "Мілкіленд-Україна"), ОСОБА_1 до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, встановлено:

"В ході даної перевірки було встановлено, що Банком протягом означеного часу штучно збільшувався розмір капіталу немонетарними інструментами через проведення переоцінок форвардних контрактів та інвестиційної нерухомості, при цьому, було встановлено, що угоди протягом 2014 року укладалися з одним контрагентом - ТОВ "КУА "Практика" (який є засновником Позичальників Банку), а протягом 2015 року - з ТОВ "КУА "Практика", ТОВ "Сіті-Стрейт", ТОВ "Сфера Кепітал", ТОВ "Ріко-Буд".

І ТОВ "КУА "Практика", і ТОВ "Сіті-Стейт" належать ОСОБА_1 .

В ході перевірки встановлено, що 25 юридичних осіб, із балансовою заборгованістю 2 225 969,2 тис. грн., що складає 75,43% кредитів суб`єктів господарювання обслуговують основний борг та нараховані проценти за рахунок взаємного перерозподілу нововиданих кредитів шляхом розрахунків, в основному, за фінансовою допомогою та цінні папери.

Важливою складовою є те, що більшість з цих компаній напряму або опосередковано належать Юркевичу А.І.

Так, пов`язаними з банком особами є: контролери банку; особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку; споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи; особи, які мають істотну участь у споріднених та афілійованих особах банку; юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі; будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини (ст.52 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Також у вказаній адміністративній справі встановлено, що відповідно до глави III Положення про визначення пов`язаних із банком осіб, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12.05.2015 року, № 315, ОСОБА_1 має ознаки пов`язаності, зокрема за характером правовідносин, а саме: за економічною залежністю; за спільною інфраструктурою, за недостатньою прозорістю, за характером операцій, а саме: за метою транзакції та використання коштів, за документацією, за операційним стандартами, за заборгованістю та платоспроможністю, та ін.

З наведеного вбачається, що остаточними ключовими учасниками в структурі власності ПАТ «УПБ» є, зокрема, ОСОБА_1

ОСОБА_1 , хоча і володіє незначною часткою акцій Банку (0,0000002 %), проте є остаточним ключовим учасником банку ПАТ «УПБ». Юркевич А.І. є акціонером банку, що підтверджується випискою з рахунків у цінних паперах. Він є не лише акціонером Банку, а ще й здійснював фактичне керівництво ПАТ «УПБ», перебуваючи на посаді Голови Ради Банку, що підтверджується копією Статуту ПАТ «УПБ» та Протоколом Загальних зборів акціонерів ПАТ «УПБ». В подальшому ж ОСОБА_1 . хоч і був звільнений із займаної посади, проте здійснював управління юридичною особою через пов`язаних осіб.

Посилання апелянта на те, що серед учасників адміністративної справи відсутнє ТОВ «КУА «Практика», а тому дане рішення не може бути прийняте судом в якості преюдиції відповідно до статті 75 ГПК України, є необґрунтованим, оскільки стороною даного адміністративного спору було Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідачем, як особою, яка не брала участь у розгляді справи № 826/6004/16 не спростовано висновків, викладених в даній адміністративній справі, а тому судом правомірно прийнято дану постанову до уваги.

Таким чином відповідач не може бути визнаний в розумінні статті 388 ЦК України добросовісним набувачем майнових прав, оскільки за обставинами справи мав бути обізнаний щодо походження права вимоги, зокрема її передання від банку у період введення тимчасової адміністрації та усупереч пункту 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", за наявності ознак нікчемності угоди про відступлення права вимоги на відповідній підставі, встановленій законом.

Щодо доводів відповідача про відплатність договору відступлення прав вимоги від 02.07.2015, то як вбачається з матеріалів справи та підтверджується наданою на виконання ухвали суду ПАТ "Комерційний банк "Глобус" банківською випискою, 04.09.2015 відповідачем перераховано на користь третьої особи-2 вартість права вимоги у розмірі 82 000,00 грн., що не є співмірною набутому праву вимоги до третьої особи-3 на суму в 1 672 150,90 грн.

Отже, оскільки майнове право, а разом із ним і спірні документи вибули з володіння позивача на підставі нікчемного договору відступлення права вимоги від 28.05.2015, що було встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі № 910/17756/16, на підставі якого в подальшому були укладенні спірні договори відступлення права вимоги від 02.07.2015 та від 20.07.2015, тобто на момент укладення договору була відсутня воля власника майна на передачу майна за першим договором відступлення права вимоги, а тому вимоги позивача про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика" оригіналів договорів судом першої інстанції правомірно визнані обґрунтованими.

При цьому, судом першої інстанції вірно зазначено, що позивачем помилково сформульовано вимогу про витребування документів у формі "з усіма угодами та/або договорами про внесення змін до нього", оскільки резолютивна частина рішення не може викладатись альтернативно.

Окрім того, відповідачем у суді першої інстанції було подано заяву про застосування строку позовної давності до даних вимог.

Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення до суду як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012).

Загальні положення щодо позовної давності та порядку її обчислення, що підлягають застосуванню під час вирішення спорів між сторонами, визначені у главі 19 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно статті 256 Цивільного кодексу України, під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Кодексу, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі № 910/17756/16 встановлено, що на виконання своїх обов`язків, передбачених ст. 38 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Уповноваженою особою, згідно наказу № 26/ТА від 29 травня 2015 року було створено комісію з перевірки договорів (інших правочинів), укладених ПАТ"УПБ".

За результатами проведеної робочою комісією з перевірки договорів, укладених протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених в ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", було встановлено, що при укладанні договору про відступлення права вимоги від 28.05.2015 року було допущено ряд порушень законодавства та обмежень, встановлених Національним банком України, що свідчить про його нікчемність відповідно до п. п. 3, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Результати роботи комісії було оформлено Протоколом №5 від 30.06.2015 року, затверджений Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ "УПБ" Пантіною Л.О. 30 червня 2015 року.

Виявлені ознаки нікчемності правочину були зафіксовані у вигляді Наказу Уповноваженої особи Фонду від 16 липня 2015 року №77/ТА.

Відповідно до ч. 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Листом від 21.07.2015 року № 01-10/2855 Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Український професійний банк" Л.О. Пантіна повідомила ТОВ "ФК Аурум Фінанс" про нікчемність договору про відступлення прав вимоги, укладеного 28.05.2015 року між Публічним акціонерним товариство "Український Професійний Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс", відповідно до якого ПАТ "Український Професійний Банк" передає (відступає) ТОВ "ФК Аурум Фінанс" свої права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" по договору про відкриття траншевої кредитної лінії №406 від 15.06.2007 року та договору про надання кредиту № 12 від 07.02.2008 року, та просила повернути протягом десяти днів всі отримані згідно з умовами нікчемного договору оригінали документів (кредитні договори, договори забезпечення, всі інші документи відповідно до Акта приймання - передачі від 28.05.2015 року).

Таким чином, як вірно встановив суд першої інстанції, про наявність порушеного права у зв`язку з нікчемністю правочину, позивач довідався з результатів роботи комісії, оформлених Протоколом №5 від 30.06.2015 року, затвердженого Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ "УПБ" Пантіною Л.О. 30 червня 2015 року.

Водночас, 27.09.2016 позивач звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, Товариство з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова Олена Ярославівна про застосування наслідків недійсності правочину у справі № 910/17556/16, за результатами розгляду якого, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом у рішенні від 22.05.2018 у справі було зазначено, що позивачем у даній справі невірно було обрано спосіб захисту свого права, оскільки застосування наслідків нікчемного правочину в порядку, передбаченому ст. ст. 215, 216 ЦК України до правочинів від 02.07.2015 року та від 20.07.2015 року, які не можна вважати нікчемним, відповідно до вимог ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", так як Банк не є стороною зазначеного договору. Крім того правочин, за яким відступлено право вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика" на момент розгляду даної справи не було визнано недійсним в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Відтак, з огляду на пред`явлення позивачем позову до Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, Товариство з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова Олена Ярославівна про застосування наслідків недійсності правочину у справі № 910/17756/16, у якій заявлялась вимога про повернення оригіналів документів, які позивач просить витребувати у даній справі, а тому судом першої інстанції правомірно констатовано переривання строку позовної давності, в зв`язку з чим, позивачем не пропущено строк позовної давності.

Щодо вимог про визнання у Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" наявності права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" за Договором про відкриття кредитної лінії № 406 від 15.06.2007, Договором застави № 406-7 від 25.01.2008 та Договором про відкриття кредитної лінії № 12 від 07.02.2008, Договором застави № 12-1 від 07.02.2008, колегія суддів відзначає наступне.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України та частини другої статті 20 ГК України одним зі способів захисту цивільного права є визнання наявності чи відсутності прав, якими можуть бути, зокрема визнання права власності чи інших речових прав на певне майно, визнання права авторства на твір науки, літератури, мистецтва чи таке інше, тобто ухваленням рішення про визнання чи відсутність права повинен вирішуватися спір по суті.

Однак, вимога про визнання у позивача наявності права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" за Договором про відкриття кредитної лінії № 406 від 15.06.2007, Договором застави № 406-7 від 25.01.2008 та Договором про відкриття кредитної лінії № 12 від 07.02.2008, Договором застави № 12-1 від 07.02.2008, не є вимогами про встановлення юридичних фактів, однак такі доводи можуть розглядатися господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право.

Вимога в цій частині, заявлена позивачем, не призводить до поновлення порушених прав, не може самостійно розглядатися в окремій справі та підлягає розгляду під час вирішення спору про стягнення грошових коштів за кредитними договорами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Тобто провадження у справі підлягає закриттю, якщо при її розгляді буде встановлена непідвідомчість господарському суду.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до правомірно висновку про закриття провадження у справі в частині вимоги про визнання у позивача наявність права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" за Договором про відкриття кредитної лінії № 406 від 15.06.2007, Договором застави № 406-7 від 25.01.2008 та Договором про відкриття кредитної лінії № 12 від 07.02.2008, Договором застави № 12-1 від 07.02.2008 на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією Великою палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 21.08.2018 у справі №910/14144/17.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, учасниками справи не надано.

Доводи скаржника з приводу неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, оскаржуване рішення господарського суду м. Києва від 28.01.2019 року у справі № 910/12028/18 відповідає діючому законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни.

Судові витрати (судовий збір) на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика" на рішення господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі №910/12028/18 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі №910/12028/18 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4.Матеріали справи № 910/12028/18 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 14.06.2019.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко