РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.06.2019Справа № 910/4373/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г. розглянув у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" (02068, м. Київ, вул. А. Ахматової,13,оф.222)

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ/, вул. Тверська, 5) в особі Філії "Стрийський вагоноремонтний завод" (82400, Львівська обл., м. Стрий, вул. Зубенка, 2)

про стягнення 153 587,72 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Стрийський вагоноремонтний завод" про стягнення 153 587,72 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що всупереч умовам укладених між сторонами договорів поставки №СВРЗ-03-22-18-189/Ю від 27.11.2018 та №СВРЗ-03-22-18-188/Ю від 27.11.2018 відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо оплати поставленого позивачем товару, а саме у строки передбачені п. 4.2. договорів, що стало наслідком виникнення у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі 146 360,23 грн. та підставою для нарахування пені у розмірі 5 536,80 грн, інфляційних втрат у розмірі 731,80 грн та 3% річних у розмірі 958,89 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2019 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/4373/19 та постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Даною ухвалою, суд у відповідності до ст.ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.

06.05.2019 через загальний відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з тим, що строк оплати товару не настав, рахунків на оплату товару згідно видаткових накладних №1295 від 21.12.2018 та №1325 від 28.12.2018 відповідач не отримував.

20.05.2019 до канцелярії суду надійшли пояснення відповідача, відповідно до яких останній усунув недоліки щодо помилкового посилання у відзиві на позовну заяву на норми Кодексу адміністративного судочинства України.

05.06.2019 до Господарського суду м. Києва надійшла відповідь на відзив, у якій позивач не погоджується з твердженнями відповідача та зазначає, що неодноразово направляв відповідні рахунку на оплату як електронною поштою, так і вручав при поставці товару з дотриманням п. 5.5. договорів. Крім того, позивач зауважує, що наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку сплатити вартість отриманого ним товару. Цією ж датою позивачем було подано клопотання про пришвидшення розгляду справи.

Відповідач в межах строку встановленого ухвалою суду від 10.04.2019 своїх заперечень щодо відповіді на відзив не надав.

Відповідно до ч. 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

27 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" (надалі- постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Філії "Стрийський вагоноремонтний завод" ПАТ "Українська залізниця" (надалі- покупець, відповідач) були укладені договори поставки №СВРЗ-03-22-18-189/Ю (надалі - договір-1) та №СВРЗ-03-22-18-188/Ю (надалі - договір-2), за умовами яких постачальник зобов`язався протягом 2018 року поставити покупцю товари, зазначені в Специфікаціях до даних договорів, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити такі товари згідно умов договорів.

Відповідно до п.п. 1.2 та 1.3 договору -1 сторони визначили найменування товару -код ДК 021:2015-18130000-9 - спеціальний робочий одяг: штани чоловічі утеплені, куртка чоловіча утеплена, у загальній кількості 285 шт., що визначається у Специфікації №1, яка є невід`ємною частиною даного договору.

За умовами договору-2 постачальником здійснюється поставка товару - код ДК 021:2015-18130000-9 - спеціальний робочий одяг: костюм зварника брезентовий у кількості 200 шт., що визначений у специфікації №1 до договору-2 (п.п. 1.2., 1.3. договору-2).

Ціна договору-1 становить 93 446,40 грн, в тому числі ПДВ 20%- 15 574,40 грн, ціна договору-2 складає 201 597,00 грн, ПДВ 20% - 33 599,50 грн. (п. 3.1. договорів).

У вищевказаному пунктів договорів встановлено, що ціна договорів може бути зменшена за взаємною згодою сторін.

Пунктом 5.1. договорів передбачено строк (термін) поставки (передачі) товарів протягом 5 днів від дні подання заявки покупцем.

Місце поставки товарів склад покупця (Львівська обл.., м. Стрий, вул. Зубенка, 2) (п. 5.2. договорів).

Згідно з п. 5.5. договорів представник покупця при прийнятті товару зобов`язаний звірити відповідність кількості і асортименту товару вказаному в рахунку-фактурі і/або накладній, розписатися за отриманий товар та видати представнику постачальника доручення на отримання даної партії товару.

Відповідно до п. 4.2. договорів покупець здійснює оплату поставленого товару протягом 10 банківських днів з дня отримання, на підставі виставленого рахунку постачальником, але не раніше реєстрації податкової накладної. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами видаткової накладної та/або акту приймання-передачі.

Дані договори набирають чинності з моменту їх підписання уповноваженими особами та скріплення печатками (за наявності) і діють до: в частині поставок - до 31.12.2018, а в частині розрахунків до повного їх виконання (п. 12.1. договорів).

На виконання умов договору позивачем було поставлено, а відповідачем в свою чергу прийнято товар, зокрема, за договором-1 на загальну суму 31 449,60 грн, про що свідчить видаткова накладна №1295 від 21.12.2018, та за договором-2 на загальну суму 114 910,63 грн, що підтверджується видатковою накладною №1325 від 28.12.2018 та товаро-транспортною накладною №Р1325 від 28.12.2018.

Вищевказані накладні завірені печаткою позивача та підписані уповноваженими матеріально-відповідальними особами відповідача (за довіреностями №745 від 20.12.2018, №753 від 26.12.2018) без жодних зауважень щодо кількості та якості отриманого товару.

За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язання за договором, а саме в частині здійснення своєчасної та повної оплати за поставлений згідно видаткових накладних товар, що стало наслідком виникнення у останнього заборгованості за договорами у розмірі 146 360,23 грн та підставою для нарахування пені у розмірі 5 536,80 грн, 3% річних у розмірі 958,89 грн та інфляційних втрат у розмірі 731,80 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладених між сторонами договорів, суд дійшов до висновку, що останні за своєю правовою природою він є договорами поставки.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

На підтвердження виконання позивачем своїх зобов`язань за договорами, останнім було надано підписані, зокрема, з боку відповідача за довіреностями №745 від 20.12.2018 та №753 від 26.12.2018 видаткові накладні №1295 від 21.12.2018 на суму 31 449,60 грн (за договором-1), №1325 від 28.12.2018 на суму 114 910,63 грн (за договором-2).

Частинами 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Судом встановлено, що у п. 4.2. договорів сторони погодили, що відповідач здійснює оплату поставленого товару протягом 10 банківських днів з дня отримання, на підставі виставленого позивачем рахунку, але не раніше реєстрації податкової накладної. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами видаткової накладної та/або акту приймання-передачі.

З наявних у матеріалів справи податкових накладних на суму 31 449,60 грн та на суму 114 910,63 грн вбачається, що останні були зареєстровані позивачем 21.01.2019 та 15.01.2019 відповідно, про що свідчать квитанції про реєстрацію податкових накладних.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, з урахуванням строків сплати, визначених у п. 4.2 договорів, а також дати реєстрації податкових накладних, суд дійшов висновку, що останнім днем виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати поставленого товару за видатковою накладною №1295 від 21.12.2018 є 21.01.2019, за видатковою накладною №1325 від 28.12.2019 - 15.01.2019.

При цьому, заперечення відповідача стосовно не настання строків оплати за договорами, внаслідок відсутності виставлених рахунків на оплату, не приймається судом до уваги, оскільки за своєю природою рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти (такі реквізити містилися, зокрема у договорах №СВРЗ-03-22-18-189/Ю від 27.11.2018 та №СВРЗ-03-22-18-188/Ю від 27.11.2018); ненадання рахунку на оплату не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку сплатити поставлений йому товар.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.12.2018 у справі №910/19702/17.

Таким чином, враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги факт поставлення позивачем товару за видатковими накладними на загальну суму 146 360,23 грн, що не заперечується відповідачем, суд приходить до висновку, що наявність боргу у відповідача перед позивачем за договором належним чином доведений, документально підтверджений та строк оплати є таким, що настав, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 146 360,23 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У зв`язку з неналежним виконання договірних зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 5 536,80 грн, 3% річних у розмірі 958,89 грн та інфляційних втрат у розмірі 731,80 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Судом встановлено, що у разі порушення строків оплати відповідач сплачує позивачеві пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати (п. 8.2. договорів).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд встановив, що останній є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 5 536,80 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши заявлену до стягнення з відповідача суму 3% річних, суд встановив, що при здійсненні позивачем даного розрахунку ним були допущені арифметичні помилки при нарахуванні даних відсотків річних, у зв`язку з чим за перерахунком суду сума 3% річних складає 730,32 грн.

Щодо інфляційних втрат, то за перерахунком суду їх розмір становить більше, ніж заявлено позивачем, однак, приймаючи до уваги, що суду не надано право виходити за межі позовних вимог, то до стягнення підлягають інфляційні втрати у розмірі 731, 80 грн.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія", з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ/, вул. Тверська, 5, ідентифікаційний код 40075815) в особі Філії "Стрийський вагоноремонтний завод" (82400, Львівська обл., м. Стрий, вул. Зубенка, 2, ідентифікаційний код 40123439) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" (02068, м. Київ, вул. А. Ахматової,13, оф.222, ідентифікаційний код 36046631) основну суму боргу у розмірі 146 360 (сто сорок шість тисяч триста шістдесят) грн 23 коп., пеню у розмірі 5 536 (п`ять тисяч п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп., 3 % річних у розмірі 730 (сімсот тридцять) грн 32 коп., інфляційні втрати у розмірі 731 (сімсот тридцять одна) грн 80 коп. та судовий збір у розмірі 2 300 (дві тисячі триста) грн. 39 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11.06.2019

Суддя Л. Г. Пукшин