ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2019 р. Справа№ 910/15026/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача Гершман Л.В. довіреність № 1-08/08 від 09.08.2018 року;

від відповідача Кузьміна Г.А. довіреність № Ц/3-45/117-19 від 04.04.19 року,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2019 року (дата підписання повного тексту 21.03.2019 року)

у справі № 910/15026/18 (суддя: Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Дарницький вагоноремонтний завод" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 2 283 981,84 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Дарницький вагоноремонтний завод" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - відповідач) про стягнення 2 283 981, 84 грн збитків, завданих у зв`язку з односторонньою відмовою від виконання зобов`язання.

Позовні вимоги мотивовані неправомірним та безпідставним зупиненням вагонів, здійснене всупереч умовам договору, яке в свою чергу понесло заподіяння позивачу відповідних збитків.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів суду першої інстанції 12.02.2019 року позивач подав заяву про зміну предмета позову, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача 2246 825, 28 грн збитків, завданих у зв`язку з односторонньою відмовою від виконання зобов`язання та зобов`язати відповідача внести зміни до особового рахунку позивача № 8202548, відкритого відповідачем на підставі договору № 07422/ЦТЛ-2018 від 07.02.2018 року про надання послуг, шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошових коштів у сумі 37 156, 56 грн, яка була прийнята судом.

Господарський суд міста Києва у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія" відмовив у повному обсязі своїм рішенням від 19.03.2019 року (повний текст рішення складено - 21.03.2019 року).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин правову позицію Верховного суду викладену у постанові від 07.02.2018 року у справі №910/14272/17.

Разом з цим, за твердженням скаржника перевезення у на піввагонах на підставі укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю договору від 12.07.2016 року не відбулося, оскільки курсування на піввагонів, що перебували в операторському управлінні Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТК», коліями загального користування було припинено за незаконною вимогою балансоутримувача напіввагонів - філії «Дарницький вагоноремонтний завод» внаслідок чого Товариство з обмеженою відповідальністю «ВТК» не змогло забезпечити Товариство з обмеженою відповідальністю «Авантаж Інспект» напіввагонами та організації у них перевезень.

Крім того, скаржник зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо використання Товариством з обмеженою відповідальністю «ВТК» напіввагонів без достатньої правової підстави та про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю « ВТК» після закінчення строку дії договору використовувало їх неправомірно.

Також, скаржник зазначив, що оскільки на момент розгляду Господарським судом міста Києва справи №910/15026/148, Верховним судом вже було висловлено позицію щодо продовження договірних відносин (постанова від 07.02.2018 року у справі №910/14272/17, посилання на яку наявні в рішеннях судів першої та апеляційної інстанції по справі №916/626/18, та які бралися до уваги судом при ухваленні оскаржуваного рішення) суд дійшов помилкового висновку, що станом на 00.06.2018 року позивач користувався майном, що належало відповідачу, без належних правових підстав.

Разом з цим, скаржник відзначає, що 19.03.2019 року Верховним судом остаточно висловлено, що філія «ДВРЗ» ПАТ «Укрзалізниця» зобов`язана продовжувати й надалі виконання зобов`язань з надання послуг за договором від 11.07.2016 року, а отже припинення курсування на піввагонів, яке вчинив у червні 2018 року відповідач, здійснене не на підставі договору, не на підставі закону, та не у відповідності до відповідних судових рішень. Тобто, за твердженням скаржника збитки заподіяні Товариству з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія» є наслідком порушень, які вчинені саме відповідачем через безпідставне та незаконне зупинення курсування вагонів, яке було здійснено всупереч умовам договору, закону та всупереч судових рішень, які набрали законної сили та мають преюдиційне значення.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2019 року справу № 910/15026/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2019 року у справі № 910/15026/18.

У судовому засіданні 03.06.2019 року скаржник підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

03.06.2019 року в судовому засіданні представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія" залишити без задоволення, рішення господарського суду без змін.

Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що суми заявлених до стягнення збитків, жодним чином не можуть стягуватися з акціонерного товариства «Укрзалізниця», адже ці витрати позивач поніс у зв`язку з неправомірною, забороною відповідно до умов договору №07/16/11/01-Р самовільної передачі в користування вагонів третім особам (Товариству з обмеженою відповідальністю «Авантаж інспект» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Трия»).

Разом з цим, представник скаржника у запереченні на відзив на апеляційну скаргу, зазначив, що у позивача були відсутні інші напіввагони, які б Товариство з обмеженою відповідальністю «ВТК» мало можливість надати під перевезення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, в період часу з 06.06.2018 року по 14.06.2018 року відповідачем було зупинено рух порожніх вагонів №66725037, №66864935, №67904268, №64324304, №65244139, №65258931, №66634650, №67671255, №67900522, №66735077, №67357582, №60099900, №67658112, №63955421, №65299679, №65510802, №67665372, №66568973, №66592205, №67916775 та №67911883.

Так, за твердженням позивача станом на 01.06.2018 року у користуванні позивача перебували 33 вагони (у тому числі й наведені вище 21 вагон), власником яких є відповідач у справі. Правом позивача користувача цими вагонами ґрунтується на укладеному сторонами у справі договорі про надання послуг №07/16/11/01-Р від 11.07.2016 року (далі - договір про надання послуг).

Згідно п. 10.1 договору про надання послуг, останній набув чинності з моменту підписання та закінчив свою дію через один рік у липні 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України сторони здійснюють свої права та виконують зобов`язання протягом строку дії договору.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що станом на 01.06.2018 року позивач не міг не знати про факт використання ним 33 вагонів відповідача поза волею останнього, оскільки у квітні 2018 року Господарським судом Одеської області було порушено провадження у справі №916/626/18 за позовом відповідача у даній справі про витребування з незаконного володіння позивачем у даній справі 152 вагонів (у тому числі 33 вагонів, на які за твердженням позову мав право користування позивач у червні 2018 року).

Відповідно до висновків постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 року у справі №916/626/18 вагони №67918235, №65760605, №65303026, №68604974, №65246316, №66177270, №66370487, №67661777, №68719053, №67920173, №66695925, №65321804, №67896258, №65301962, №67920504, №64423866, №65244311, №60257003, №67915645, №60628781, №66603861, №67388405, №67361451, №63865646, №65326878, №66372137, №66592668, №68609627, №68616275, №65806515, №66571910, №67380576, №68704329, №60898517, №65298382, №66680802, №66740226, №67361170, №67362343, №67377671, №66688557, №58595893, №67396473, №66174210, №67663468, №65101842, №60803145, №66820002, №68268820, №55660799, №56313943, №60419017, №60724465, №64171713, №64619646, №66047127, №66108473, №66235029, №66727249, №67917955, №68779156, №67665067, №67361139, №66572512, №66880360, №67662056, №63285290, №65358822, №66207754, №66037185, №65769507, №65761033, №67906339, №67894659, №67703181, №67385963, №68620285, №65086951, №68306166, №68779719, №68563055, №68702901, №68779735, №68779263, №68613207, №68779461, №65357410, №68546233, №68475375, №68553338, №66723206, №68475136, №63838759, №61367447, №68605476, №63413314, №68563568, №65732737, №68469071, №66042086, №66488172, №65724627, №66735143, №67606129, №66067232, №65702474, №68519404, №64033756, №65346827, №65325813, №65515710, №63855134, №68613025, №66184623, №68461300, №64550437, №68779107, №67360719, №68804210, №64168685, №60099900, №66568973, №67921189, №67357582, №67916775, №66592205, №62603279, №65258931, №64324304, №66725037, №60801230, №67663658, №60847241, №67388280, №66735077, №66864935, №67665372, №65510802, №67611467, №66374620, №67658112, №67911883, №67900522, №67386706, №66634650, №67904268, №65259301, №65299679, №65112419, №67671255, №65244139, №63955421 є власністю публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (відповідач у даній справі) і були надані товариству з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія" (позивач у даній справі) на виконання умов договору про надання послуг №07/16/11/01-Р від 11.07.2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач закінчення строку дії цього договору перелічених вагонів не повернув. При цьому, 119 одиниць напіввагонів перебувають на тимчасово окупованій території України, а 33 одиниці напіввагонів продовжували залишатись у користуванні відповідача.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 року у справі №916/626/18 встановлено факт неправомірного використання вагонів після закінчення строку дії договору та зобов`язано позивача повернути відповідачу напіввагони у кількості 33 одиниці №63955421, №65299679, №65510802, №67665372, №67911883, №67916775, №66592205, №62603279, №64168685, №65112419, №65259301, №67388280, №67921189, №66725037, №66864935, №67904268, №64324304, №66568973, №67611467, №60801230, №60847241, №66374620, №67386706, №65244139, №65258931, №66634650, №67671255, №67900522, №67663658, №66735077, №67357582, №60099900 та №67658112 на станцію приписки.

Таким чином, факт неправомірного використання цих вагонів позивачем у даній справі після 11 липня 2017 року, тобто після закінчення строку дії договору №07/16/11/01-Р від 11.07.2016, встановлено рішенням суду, що набуло законної сили, та підтверджується матеріалами даної справи.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що посилання позивача до часткової відмови судами у забезпеченні позову у справі №916/626/18 як на правову підставу вимог цього позову є помилковим, оскільки відповідними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій вирішувалось питання збереження майна, що було об`єктом позову, до вирішення справи по суті. Дані судові рішення про забезпечення позову ніяким чином не можуть підтверджувати або спростовувати наявність права у позивача (у даній справі) на використання вагонів після спливу строку дії господарсько-правового договору.

Так, з тексту постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 року у справі №916/626/18 вбачається, що в основу свого захисту позивачем у даній справі покладено факт безперешкодного використання цих вагонів після спливу строку дії договору як доказ фактичного продовження дії договору №07/16/11/01-Р від 11.07.2016 року. Виходячи з цього, дії відповідача (у даній справі) щодо зупинення руху власного майна є логічними та розумними.

Разом з цим, колегія суддів приймає як наладжене посилання скаржника, що вищевказана постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 року у справі №916/626/18 була скасована постановою Верховного Суду від 19.03.2019 року.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що рішення Господарського суду Одеської області (яке було залишено в силі) у справі №916/626/18 від 19.07.2018 року про примусову передачу вагонів власності АТ «Укрзалізниця» ТОВ "Вантажна транспортна компанія" і надання ними визначеного об`єму послуг з перевезення вантажів набрало сили лише 19.03.2019 року, тобто не було ухвалено станом на момент виникнення збитків, стягнення яких є предметом позовних вимог.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, станом на червень 18 року, позивач користувався вагонами власності АТ «Укрзалізниця» без належних правових підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено позитивне право будь-якої особи на захист свого цивільного права або інтересу у разі його порушення.

Відповідно до ст. 19 Цивільного кодексу України, особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства.

Маючи технологічну можливість припинити неправомірне використання позивачем вагонів, що належать відповідачу, останній у межах власних цивільно-правових прав та у обраний самостійно спосіб захистив свої права власника 33 вагонів шляхом зупинення їх використання позивачем без відповідної правової підстави.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в діях відповідача відсутній склад цивільно-правового порушення, що унеможливлює застосування до нього відповідних правових наслідків, у тому числі і відшкодування можливих збитків.

Згідно ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Враховуючи відсутність у позивача цивільного права користування вагонами відповідача станом на червень 2018 року унеможливлює його порушення будь-якою особою, у тому числі і відповідачем. В свою чергу, як правильно встановлено судом першої інстанції, відсутність в діях відповідача складу цивільного правопорушення унеможливлює і покладення на нього обов`язку відшкодовувати позивачу його витрати, що були здійснені на користь третіх осіб за цивільно-правовими договорами.

У той же час, склад цивільно-правового порушення наявний в діях позивача у даній справі, який після спливу строку дії договору №07/16/11/01-Р від 11.07.2016 року не повернув відповідачу отримане від нього у строкове користування майно і продовжував протягом тривалого часу використовувати це майно у своїй комерційній діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи позивач в порушення умов п . 9.1 договору самовільно/без дозволу передавав спірні вагони в користування третім особам ТОВ «Авантаж інспект» та ТОВ «Трия».

Спірні 33 вагони, відповідно до пономерного списку були отримані позивачем відповідно до умов договору про надання послуг з організації перевезення вантажів від 11.07.2016 року №07/16/11/01-Р. Відповідно до п. 1.1 даного договору, відповідач від свого імені та за рахунок замовника надає послуги із організації перевезень вантажів напіввагонами АТ «Укрзалізниця». Пункт 91 договору чітко визначає. Що жодна зі сторін не має права свої права і обов`язки по цьому договору передавати третій особі без письмової згоди іншої сторони.

Тобто, суми заявлених до стягнення збитків, не можуть стягуватися з відповідача, адже ці витрати позивач поніс у зв`язку з неправомірною, забороненою відповідно до умов договору самовільною передачею в користування вагонів третім особам.

Події, які відбулись у червні 2018 року та які пов`язані з зупиненням руху вагонів, що використовувались позивачем майже рік без належної правової підстави, стали прямим наслідком неправомірних дій саме позивача.

Відповідальною особою за завдані при цьому збитки є саме позивач.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції витрати позивача зі сплати 2145000,00 грн штрафних санкцій на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Авантаж Інспект" та 101825,28 грн за те, що (відповідно до передостаннього абзацу сторінки сьомої позовної заяви) "в період з 05 червня по 27 червня 2018 року декілька з тридцяти трьох вагонів простоювали на під`їзних коліях ПАТ "Саливонківський цукровий завод" є витратами позивача і не можуть бути покладені на відповідача.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що станом на червень 2018 року правовідносини сторін у справі в частині здійснення перевезень залізницею та надання суміжних послуг були врегульовані договором 07422/ЦТЛ-2018 від 07.02.2018 року, яким (зокрема) встановлено порядок здійснення розрахунків сторін та порядок їх документального оформлення.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що списані з особового рахунку позивача 37156,56 грн не є збитками і це списання не є наслідком припинення курсування 33 вагонів, що належать відповідачу.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що списання означеної суми було пов`язана не з зупиненням курсування вагонів, а з самовільною операцією позивача по направленню порожніх вагонів під навантаження, що й підтверджується відповідними накладними, доданими позивачем до позовної заяви. Отже, як правильно зазначено відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між зупиненням надання послуг з перевезення по договору №07/16/11/01-Р та стягнутим залізничним тарифом за направлення порожніх вагонів після вивантаження вантажу на навантаження, в порушення вимог 2.1.4. договору № 07422/ЦТЛ-2018, планів перевезення та правил перевезення вантажів.

Разом з цим, колегія судді відзначає. що списання залізничного тарифу позивач підтверджує накладними, що виписані на перевезення вагонів на своїх осях під навантаження, що є підтверженням виставленого рахунку за здійснювану операцію. А належним підтвердженням списання означених платежів з особового рахунку позивача є переліки документів, що не були додані до матеріалів справи ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Суд позбавлений правової можливості вирішити питання відновлення або відмови у відновленні цієї грошової суми на особовому рахунку позивача, оскільки вирішення цього питання у даному судовому провадженні призведе до одночасної зміни підстав та предмету позову, що призведе до порушення принципу диспозитивності судового розгляду справи. У той же час, позивач не позбавлений правової можливості вирішити це питання в окремому судовому провадженні.

Щодо твердження скаржника на те, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин правову позицію Верховного суду викладену у постанові від 07.02.2018 року у справі №910/14272/17, колегія суддів відзначає наступне.

Як правильно зазначено відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, відповідно до постанови Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №910/14272/17, на яку посилається позивач, було встановлено порушення відповідачем зобов`язань за договором №07/16/11/01-Р в частині надання послуг з перевезення в заявлених об`ємах. Однак, Верховним Судом було встановлено фактично неможливість захисту порушеного права позивача - надання послуг з перевезення у заявлених об`ємах шляхом примусового спонукання відповідача примусово виконати взяті на себе за договором зобов`язання в натурі.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги фактично зводяться до мотивів викладених у відповіді на відзив, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2019 року у справі №910/15026/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/15026/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко

Дата складення повного тексту 12.06.2019 року.