СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2019 р. Справа № 922/172/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Барбашова С.В. , суддя Зубченко І.В.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:

позивача - Єфременко О.О., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серія КС №6537/10 від 23.03.18; довіреність № 14-192 від 17.05.19 р.,

відповідача - Сухорукова Н.В. (керівник Житлово-будівельного кооперативу "Бородиновський"), згідно виписки ЄДРПОУ б/н від 05.06.15 р.,

розглянувши апеляційну скаргу відповідача (вх.1189) на рішення господарського суду Харківської області від 21.03.2019 (суддя Рильова В.В., повний текст складено 22.03.2019) у справі №922/172/19

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ

до Житлово-будівельного кооперативу "Бородиновський", м.Харків

про стягнення 26 585,31 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Житлово-будівельного кооперативу "Бородиновський" (відповідач) про стягнення пені в розмірі 10 077,85 грн., 3 % річних у розмірі 1784,06 грн. та інфляційні втрати у розмірі 14 723,40 грн., за неналежне виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу №2087/14-ТЕ-32 від 27.12.2013.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач, в порушення п.6.1 договору №2087/14-ТЕ-32 від 27.12.2013, несвоєчасно оплатив поставлений у період з січня по грудень 2014 року природний газ, що є підставою для стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.03.2019 у справі №922/172/19 позов задоволено частково. Стягнуто з Житлово-будівельного кооперативу "Бородиновський" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пеню у розмірі 10 077,85 грн., 3 % річних у розмірі 1 784,06 грн., інфляційні втрати у розмірі 13 162,69 грн. В іншій частині в позові відмовлено.

В наведеному рішенні суд першої інстанції встановив, що відповідач повністю оплатив поставлений позивачем у 2014 році природний газ на загальну суму 114 075,82 грн., проте, порушив визначені договором строки оплати, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про правомірність нарахування відповідачу 3% річних в розмірі 1784,06 грн. та пені в розмірі 10077,85 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат, місцевий господарський суд зазначив, що позивачем, при здійсненні розрахунку, не враховано оплати покупця від 22.07.2014 в розмірі 5 000 грн., від 24.07.2014 в розмірі 5 000 грн., від 12.09.2014 в розмірі 5 000 грн., від 23.09.2014 в розмірі 5 000 грн., від 07.10.2014 в розмірі 5 000 грн., від 09.10.2014 в розмірі 5 000 грн. та від 10.10.2014 в розмірі 5 000 грн. Здійснивши самостійний розрахунок інфляційних втрат, господарський суд Харківської області дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 13 162,69 грн.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що основний борг за поставлений у спірний період природний газ повністю погашений ним до набрання чинності 30.11.2016 Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». За таких обставин, відповідач вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ч.3 ст. 7 вказаного Закону, у зв`язку з чим, позовні вимоги про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені не підлягають задоволенню.

Позивач відзив на апеляційну скаргу суду не надав.

В судовому засіданні 06.06.2019 представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив суд оскаржуване рішення господарського суду Харківської області залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.06.2019 підтримав доводи, викладені ним в апеляційній скарзі. Просив скасувати рішення господарського суду Харківської області від 21.03.2019 у цій справі та прийняти нове, яким в позові відмовити.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

27.12.2013 між НАК Нафтогаз України (продавець) та Житлово-будівельним кооперативом "Бородиновський" (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №2087/14-ТЕ-32 (далі-договір) (а.с.24-29).

Відповідно до п.1.1 договору, продавець зобов`язувався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України НАК Нафтогаз України, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору.

Згідно п.1.2 договору, газ, що продається за цим договором використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Додатковою угодою №2 від 29.04.2014 до договору сторони виклали пункт 2.1 договору в наступній редакції: «Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, що споживається населенням" (а.с.31).

Пунктом 2.1. договору визначено, що продавець передає покупцю в період з 01.01.2014 по 31.12.2014 газ в обсязі до 143 тис.куб.м.

За умовами п.п.3.3, 3.4 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцю у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Ціну за 1000 куб. м природного газу сторони обумовили в п. 5.2 договору.

Відповідно до п.5.5 договору, загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості щомісячних поставок газу.

Порядок здійснення оплати передбачений пунктом п. 6.1 договору, відповідно до якого, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п.11 договору).

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, на виконання п.2.1 договору позивачем з січня по грудень 2014 року було передано відповідачу природний газ на загальну суму 114 075,82 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2014, 28.02.2014, 31.03.2014, 30.04.2014, 31.05.2014, 30.06.2014, 31.07.2014, 31.08.2014, 30.09.2014, 31.10.2014, 30.11.2014, 31.12.2014.

Вказані акти підписані сторонами, скріплені їх печатками та погоджені газотранспортним підприємством (а.с.32-43).

Відповідач повністю розрахувався за поставлений у період з січня по грудень 2014 природний газ, про що свідчать довідки позивача (а.с.22-23) та розрахунок ціни позову (а.с.15-21).

Проте, відповідач, в порушення п.6.1 договору, несвоєчасно здійснював розрахунки, що стало підставою для нарахування позивачем 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Судова колегія враховує наступне.

30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі в тексті - Закону України №1730-VIIІ), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно ст.1 Закону України №1730-VIIІ, заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Статтею 2 Закону України №1730-VIIІ визначено, що дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 статті 3 Закону України №1730-VIIІ передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Частиною 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії.

Цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

При цьому, застосування приписів частини 3 статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (аналогічний висновок про застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 904/11325/16, від 06.04.2018 у справі № 904/10747/16, від 15.05.2018 у справі № 908/3126/16, від 23.05.2018 у справі №908/3125/16, від 30.05.2018 у справі №908/2055/17).

Згідно п.2.1 договору, газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, що споживається населенням.

Згідно додаткової угоди №2 від 29.04.2014 до договору, природний газ, який постачався позивачем у спірний період використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії та надання відповідних послуг.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами:

05.11.2014 відповідач повністю розрахувався за поставлений у січні 2014 природний газ;

11.11.2014 відповідач оплатив поставлений у лютому 2014 природний газ;

25.11.2014 відповідач здійснив оплату природного газу, поставленого у березні 2014;

01.12.2014 відповідач розрахувався за поставлений у квітні 2014, травні 2014, червні 2014, липні 2014, серпні 2014, вересні 2014, жовтні 2014 природний газ;

16.12.2014 відповідач розрахувався за поставлений у листопаді 2014 природний газ;

11.03.2015 відповідач оплатив поставлений у грудні 2014 природний газ.

Отже, остаточний розрахунок за поставлений позивачем з січня по грудень 2014 року природний газ здійснено відповідачем до набрання чинності Законом України №1730-VIIІ (30.11.2016).

Враховуючи вказане вище, пеня, 3% річних та інфляційні втрати, нараховані позивачем на заборгованість за зобов`язаннями січня-грудня 2014, стягнення яких є предметом позову у цій справі, підлягають списанню на підставі ч.3 ст.7 Закону України №1730-VIIІ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Аналогічних висновків щодо застосування положень Закону України №1730-VIIІ, дійшов Верховний Суд в постанові від 17.04.2018 у справі №904/11358/16 за позовом ПАТ «НАК «Нафтогаз України» до Житлово-будівельного кооперативу 78 «Гірник-2».

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені в розмірі 10 077,85 грн., 3 % річних у розмірі 1784,06 грн. та інфляційних втрат у розмірі 14 723,40 грн.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, вказані обставини не врахував, норми Закону України №1730-VIIІ до спірних правовідносин сторін не застосував та, відповідно, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду цієї справи.

З огляду на те, що господарським судом Харківської області неправильно застосовано норми матеріального права, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення господарського суду Харківської області від 21.03.2019 у справі №922/172/19 з прийняттям нового рішення про відмову в позові.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.2 ч.1 ст. 275, п.4 ч.1 ст.277, ст. 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.03.2019 року у справі №922/172/19 скасувати.

Прийняти нове рішення.

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, місто Київ, вул. Б.Хмельницького, 6; ) на користь Житлово-будівельного кооперативу "Бородиновський" (61145, місто Харків, вулиця Клочківська, будинок 115; ) 2881,50 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07.06.2019р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя С.В. Барбашова

Суддя І.В. Зубченко