ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2019 р. Справа№ 910/12691/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Вайнер Є.І.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 04.06.2019,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2019 (повний текст складено 18.02.2019)

у справі №910/12691/18 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про повернення майна та розірвання договору

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатоліївни (далі, позивач або Банк) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом, яким просить зобов`язати Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» повернути банку його майно - банкомат, який розміщено за адресою: Київська обл., с. Білогородка, вул. Прип`ятська, 1, а також розірвати договір на відповідальне зберігання банкомату № 219-ПК від 03.06.2008, датою розірвання якого вважати дату демонтажу та повернення майна (банкомату) позивачу.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем умов Договору на відповідальне зберігання банкомату від 03.06.2004 №219-ПК. За твердженнями позивача, відповідачем не прийнято дій щодо передачі майна позивачу на його вимогу, а навпаки навмисно створено перешкоди доступу фахівцям та уповноваженій особі Фонду до активів банку, а саме демонтажу банкомату.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2019 у справі №910/12691/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи вказане рішення, місцевий господарський суд встановив, що позивач не довів факту порушення відповідачем його прав на повернення переданого на зберігання майна за статтею 953 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про зобов`язання відповідача повернути спірне майно задоволенню не підлягає. Щодо вимог про розірвання договору, суд зазначив, що укладений сторонами правочин не передбачає можливості односторонньої відмови від нього, а матеріали справи не містять доказів неналежного виконання відповідачем обов`язків зберігача за договором, факт чого міг би слугувати підставою для розірвання договору за рішенням суду. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що позивач не дотримався порядку розірвання договору відповідального зберігання, а тому позовні вимоги про розірвання договору також відхиляються.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, 20.03.2019 (про що свідчить поштовий штемпель на конверті) Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2019 у справі №910/12691/18 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» повернути майно позивача та прийняти у відповідній частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» частково, в іншій частині залишити рішення суду без змін.

У апеляційній скарзі апелянтом також викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2019 у справі №910/12691/18, оскільки рішення суду першої інстанції було отримано позивачем 28.02.2019, що підтверджується копією конверту та роздруківкою з сайту ПАТ «УКРПОШТА», а тому апелянт має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач своїм відзивом фактично визнав, що йому відомо про намір Банку витребувати своє майно, та визнав той факт, що всупереч статті 953 Цивільного кодексу України не має наміру повертати дане майно.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Представник відповідача письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2019 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни» у справі №910/12691/18 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Скрипки І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2019 поновлено Публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2019 у справі №910/12691/18; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2019 у справі №910/12691/18; розгляд справи призначено на 21.05.2019.

У судове засідання, призначене на 21.05.2019, представники сторін не з`явилися.

21.05.2019 від представника позивача подав через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні у Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду (справа №912/1426/18).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2019 розгляд справи №910/12691/18 відкладено на 04.06.2019.

У судовому засіданні 04.06.2019 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання, призначене на 04.06.2019, з`явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Колегія суддів, враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання у даній справі, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності його представника, оскільки згідно з частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

03.06.2004 Відкрите акціонерне товариство Всеукраїнський акціонерний банк (після зміни найменування - Публічне акціонерне товариство) «Всеукраїнський акціонерний банк» в якості поклажодавця та Відокремлений підрозділ «Аварійно-технічний центр» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в якості зберігача уклали Договір №219-ПК на відповідальне зберігання банкомату (далі, Договір), за яким поклажодавець передає, а зберігач приймає на безоплатне відповідальне зберігання, відповідно до умов цього договору, хольний банкомат для обслуговування держателів карток міжнародних платіжних систем.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що прийом-передача банкомату здійснюється представниками сторін відповідно до акта прийому-передачі банкомату, який має бути підписаний сторонами не пізніше наступного дня з моменту фактичного встановлення банкомату.

Згідно з пунктом 2.2. Договору банкомат вважається переданим на відповідальне зберігання з моменту підписання акта прийому-передачі банкомату.

Пунктом 3.1.1. Договору передбачено, що зберігач зобов`язаний у десятиденний строк з дня підписання цього договору забезпечити умови для прийняття банкомату на відповідальне зберігання, відповідно до умов цього договору, та розташувати його за адресою: Київська область, с. Білогородка, вул. Припятська, 1.

Відповідно до пункту 3.2.7. Договору на поклажодавця покладено обов`язок повідомити зберігача про звільнення приміщення не пізніше ніж за 10 днів до запланованої дати звільнення приміщення та здати приміщення по акту прийому-передачі банкомату в належному стані, попередньо відновивши початковий стан переобладнаної (зміненої) поклажодавцем для встановлення банкомату частини приміщення.

Строк дії договору було погоджено у пункті 5 Договору, де вказується, що цей договір укладений строком на 3 (три) роки з можливістю його подальшої пролонгації та той самий строк. Так, відповідно до пункту 5.2. Договору у разі, коли за 10 днів до закінчення строку дії договору жодна з сторін письмово не сповістить іншу сторону про намір його розірвати, договір вважається пролонгованим на кожний наступний аналогічний термін.

Згідно з пунктом 5.3. Договору договір може бути розірваний за згодою сторін; за рішенням господарського суду, якщо одна з сторін не виконує умов договору і переговори по усуненню протиріч не дали позитивних результатів; з ініціативи однієї із сторін у випадку, якщо інша сторона не виконує своїх зобов`язань.

Пунктом 5.4. Договору передбачено, що письмове повідомлення про намір розірвати договір однією з сторін повинне бути направлене іншій стороні за 30 днів до запланованої дати розірвання.

14.06.2004 сторонами підписано акт приймання-передачі банкомату, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання банкомат за такими характеристиками: адреса установки Київська область, с. Білогородка, вул. Припятська, 1; тип банкомата - ProCash 2000; номер банкомата у кількості 1 шт.

19.03.2015 Правлінням Національного банку України винесено постанову №188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний Банк», а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 №63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», на підставі яких було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний Банк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Славкіну Марину Анатоліївну строком на 1 рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 213 від 22.02.2016 продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» на два роки до 19.03.2018 включно та строк повноважень ліквідатора Славкіної М.А.

15.02.2018 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних прийнято рішення №474 про продовження строку здійснення ліквідаційної процедури ПАТ «ВіЕйБі Банк» на два роки з 20.03.2018 по 19.03.2020.

Посилаючись на реалізацію повноважень ліквідатора банку за статтею 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким перешкоджає відповідач, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі, в якому він просить суд зобов`язати відповідача повернути банкомат, а також просить розірвати Договір і датою розірвання вважати дату демонтажу та повернення майна позивачу. Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що звернувся до відповідача з вимогою про розірвання договору, проте відповідач не вчинив жодних дій з передачі майна і навпаки навмисно створює перешкоди для доступу фахівців банку для здійснення демонтажу банкомату. Обґрунтування позовних вимог зроблено з посиланнями, серед іншого, на частину 4 статті 41 Конституції України, статті 321, 527, 530, частину 1 статті 936, частину 1 статті 949, статтю 953 Цивільного кодексу України, статті 133, 134, 174 Господарського кодексу України.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач проти позову заперечував, вказуючи на відсутність підстав для розірвання договору, адже позивач не дотримався погодженого сторонами порядку припинення договору. Крім того, відповідач наголошував на тому, що позивач не може суд просити розірвати договір, оскільки особа, яка його підписувала, на цей час звільнилася. Також, на думку відповідача, наявність у позивача невиконаних зобов`язань з договору про відкриття банківського рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування є підставою для відхилення заявлених позовних вимог.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та заперечень на відзив, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений сторонами договір за своєю правовою природою відноситься до договору зберігання та підлягає правовому регулюванню як нормами абз. 1 глави 66 Цивільного кодексу України, так і як загальними положеннями про зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Так, позовна вимога позивача про повернення майна обґрунтована необхідністю захисту права власності банку. При цьому, позивач наголошує на тому, що неодноразово повідомляв відповідачеві про розірвання договору, а відповідач, натомість, майно не повертає.

Як вірно наголосив суд першої інстанції, чинним законодавством передбачено, що зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (стаття 953 Цивільного кодексу України).

Загальні підстави для розірвання договору передбачені у статті 651 Цивільного кодексу України, де вказується, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Таким чином, із аналізу наведених положень законодавства слідує, що право поклажодавця вимагати повернення майна від зберігача не має прямого і нерозривного взаємозв`язку зі згодою поклажодавця розірвати договір, наявністю його ствердної відповіді, тощо. Приписи статті 953 Цивільного кодексу України в даному разі є нормами спеціальної дії та надають поклажодавцеві право вимагати повернення переданого на зберігання майна незалежно від припинення строку дії договору зберігання, підписання угоди про його дострокове розірвання тощо. У зв`язку з цим правова позиція позивача щодо необхідності захисту права власності через незгоду відповідача з вимогою про розірвання договору оцінюється судом критично.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем було надано суду, окрім Договору з актом приймання-передачі, вимогу №7535. У цій вимозі позивач просить відповідача повернути банкомат та підписати додатковий договір про розірвання договору відповідального зберігання та вважати договір відповідального зберігання розірваним.

Однак, надана позивачем вимога не містить повної дати її складання, а лише число та місяць - 27 травня. До такої вимоги не приєднано доказів її надсилання на адресу відповідача або ж вручення уповноваженому представнику під розписку, подання до канцелярії тощо. Крім того, у тексті цієї вимоги відсутня пропозиція щодо погодження дати і часу вчинення дій з повернення майна, до самої вимоги не приєднано примірника акту-приймання-передачі, необхідного для документального оформлення дій з повернення.

У тексті вимоги від 27 травня позивач зазначає, що листом №17/1-14661 від 09.06.2015 банк повідомляв зберігача про наміри розірвати договір, підписати відповідний акт приймання-передачі та додатковий договір. Також вказується, що 17.07.2015 банком повторно запропоновано повернути майно та розірвати договір.

Поряд з цим, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач не подав суду іншого листування з відповідачем, примірників листів від 09.06.2015 та 17.07.2015, доказів їх направлення відповідачеві, а особливо - жодних документів на підтвердження виставлення вимоги про повернення банкомату в порядку статті 953 Цивільного кодексу України, а не через незгоду відповідача розірвати договір.

Також, позивач не підтвердив того, що відповідач чинить перешкоди у поверненні майна, не надав будь-яких доказів, з яких можна встановити, що банк звертався в установленому порядку до відповідача для отримання банкомату згідно з приписами статті 953 Цивільного кодексу України та на умовах пункту 3.2.7. Договору, які були добровільно погоджені сторонами при укладенні договору, тобто, повідомивши за 10 днів до запланованої дати звільнення приміщення від банкомату. Крім того, суд зазначає, що позивач не вказав на конкретні перешкоди, які чинить відповідач, які унеможливлюють саме проведення демонтажу та не підтвердив таких фактів належними і допустимими засобами доказування. При цьому, суд враховує той факт, що у договорі відповідального зберігання є вказівка на те, що банкомат встановлено на території військового містечка, де може мати місце особливий режим переміщення, входу/в`їзду тощо, але виходить з того, що позивач не підтвердив обставин, які б свідчили про його намагання узгодити з відповідачем дату демонтажу і намагання потрапити до місця встановлення банкомату.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За змістом статті 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач ні при зверненні до суду з позовом у даній справі, ні під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій не надав суду належних, достовірних, достатніх і допустимих доказів звернення до відповідача в порядку статті 953 Цивільного кодексу України з метою саме повернення майна від зберігача, а не розірвання договору, так само як і доказів погодження дати і часу демонтажу, відсутності можливості дістатися до банкомату для проведення демонтажу.

Таким чином, як вірно встановив суд першої інстанції, позивач не довів факту порушення відповідачем його прав на повернення переданого на зберігання майна за статтею 953 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим у цій частині позову Публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський акціонерний банк» обґрунтовано відмовлено.

Стосовно вимог позивача про розірвання договору колегія суддів зазначає наступне.

По-перше, укладений між сторонами Договір не передбачає можливості односторонньої відмови від нього.

Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Так, у пункті 5.3. Договору сторони погодили, що договір може бути розірваний за згодою сторін; за рішенням господарського суду, якщо одна з сторін не виконує умов договору і переговори по усуненню протиріч не дали позитивних результатів; з ініціативи однієї із сторін у випадку, якщо інша сторона не виконує своїх зобов`язань. Згідно з пунктом 5.4. Договору письмове повідомлення про намір розірвати договір однією з сторін повинне бути направлене іншій стороні за 30 днів до запланованої дати розірвання.

Доказів того, що позивач вчиняв дії, спрямовані на розірвання договору за згодою сторін матеріали справи не містять, оскільки доказів направлення відповідачеві саме пропозиції розірвати договір, так як і проекту відповідної угоди позивач суду не подав. Крім того, яка вказувалося вище, доказів направлення відповідачу вимоги №7535 позивач суду не подав. Більше того, з тексту приєднаної до позовної заяви вимоги №7535 слідує, що позивач не пропонував за згодою сторін, а вимагав зі свого боку розірвання договору.

Також матеріали справи не містять доказів неналежного виконання відповідачем обов`язків зберігача за договором, факт чого міг би слугувати підставою для розірвання договору за рішенням суду.

Зважаючи на викладене, позивач не дотримався порядку розірвання договору відповідального зберігання, а тому в задоволенні позовних вимог про розірвання договору судом також було відмовлено обґрунтовано.

У свою чергу, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, обґрунтовано відхилив доводи відповідача стосовно наявності у банку невиконаних зобов`язань за договором про відкриття банківського рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування від 18.03.2013, оскільки правовідносини за цим договором жодним чином не стосуються правовідносин, що мають місце за договором відповідального зберігання та не надають відповідачу права на притримання.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що уповноважена посадова особа, яка підписувала договір відповідального зберігання, наразі не працює і відповідні повноваження виконує інший працівник, є безпідставними, адже вирішення спірних питань, що виникають між юридичними особами з письмових двосторонніх правочинів не вимагають персоналізації фізичних осіб, які діють від імені господарських організацій.

Відмовляючи у задоволенні позову, колегія суддів, погоджуючись із висновками місцевого господарського суду, зауважує, що нею врахована важливість непорушності права власності, принцип щодо чого закріплений у статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України, проте, не знаходить достатніх підстав для задоволення сформульованих позивачем позовних вимог з огляду на їх мотивацію та правові норми, якими банк обґрунтовує позов. Так, у позовній заяві не зроблено акцент на вчиненні ліквідатором банку дій з повернення майна саме для формування ліквідаційної маси, до якої підлягає включенню банкомат, що знаходиться на зберіганні відповідача, на важливості формування ліквідаційної маси уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Не міститься в позовній заяві і посилань на наслідки початку ліквідації банку, що передбачені статтею 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як-то завершення банківської діяльності банку, на положення частини 4 статті 111 Цивільного кодексу України.

Також колегія суддів звертає увагу на наявність судових рішень у спорі між тими ж сторонами щодо правовідносин за договором відповідального зберігання.

Так, у квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» звернулось до суду з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі ВП «Аварійно-технічний центр» про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном шляхом зобов`язання повернути банкомат.

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.06.2016 у справі №910/6419/16, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.10.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 30.03.2017, було відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (АТ "ВіЕйБі Банк") в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатоліївни до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про усунення перешкоду у здійсненні власником права користування та розпорядження майном, зобов`язання повернути майно. Так, позовні вимоги були відхилені, серед іншого, через неправильно обраний спосіб захисту. Рішеннями суду у справі №910/6419/16, поміж іншим, було встановлено, що договір відповідального зберігання є чинним до 03.06.2019, оскільки позивач не дотримався вимог пункту 5.2. Договору та не здійснив вчасного повідомлення відповідача про розірвання договору за 10-ть днів до його закінчення.

З огляду на вищевикладені обставини, відсутні обумовлені законом підстави для задоволення заявлених у даній справі позовних вимог, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції з приводу цього є обґрунтованими.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що відповідач своїм відзивом фактично визнав, що йому відомо про намір Банку витребувати своє майно, та визнав той факт, що всупереч статті 953 Цивільного кодексу України не має наміру повертати дане майно, оцінюються судом критично, оскільки відзив відповідача містить заперечення проти розірвання договору та не містить жодних посилань на те, що відповідач не має наміру повертати спірне майно позивачу.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи апеляційної скарги позивача не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2019 у справі №910/12691/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2019 у справі №910/12691/18 залишити без змін.

Матеріали справи №910/12691/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.06.2019.

Головуючий суддя Ю.Б.Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка