СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2019 р. Справа № 905/2400/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.,

без виклику та повідомлення учасників справи

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни, м. Маріуполь, Донецької області (вх. 1092Д/2-5)

на рішення господарського суду Донецької області від 25.02.2019 у справі № 905/2400/18 (суддя Демідова П.В. повний текст рішення складено та підписано 04.03.2019)

за позовом Маріупольської міської ради, м. Маріуполь, Донецької області,

до Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни, м. Маріуполь, Донецької області,

про стягнення внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою та пені у розмірі 64541 грн. 15 коп.,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року Маріупольська міська рада звернулась до господарського суду Донецької області з позовом до Фізичної особи - підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни про стягнення внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою та пені у загальній сумі 64541 грн. 15 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на несплату відповідачем плати пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою відповідно до умов Договору щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою за № 356-001 від 01.12.2016.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 25.02.2019, з урахуванням ухвал про виправлення помилки від 04.03.2019 та від 26.03.2019, позовні вимоги Маріупольської міської ради задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни на користь Маріупольської міської ради внесок за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою № 356-001 від 01.12.2016 у розмірі 28 044 грн., пеню у розмірі 729,79 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 785, 54 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції від 25.02.2019 по справі №905/2400/18 в частині задоволення позовних вимог Маріупольської міської ради про стягнення з ФОП Тимофєєвої Н .П . внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою № 356-001 від 01.12.2016 у розмірі 28 044 грн., пені у розмірі 729,79 грн. та прийняти у вказаній частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Маріупольській міській раді в цій частині.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що з квітня 2014 року у м. Маріуполь здійснювалась антитерористична операція, що підтверджується Розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» та від 02.12.2015 №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», а тому у відповідача з січня 2016 року виникло важке матеріальне становище, у зв`язку з чим тимчасову споруду за адресою : вул. П.Орлика (№Ц п-з 068) в Центральному районі м. Маріуполя не було встановлено та жодного користування об`єктом благоустрою здійснено не було.

Тобто, умови договору щодо встановлення тимчасової споруди виконанні не були, а пайова участь відповідно до Договору повинна сплачуватися саме за користування об`єктами благоустрою, проте судом вказаної обставини не було враховано.

Також вказує на те, що п. 3.4. спірного договору передбачено, що у разі двомісячної несплати пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою договір розривається в односторонньому порядку. Як вбачається з розрахунку, доданого міською радою до позову, ФОП Тимофєєвою Н.П. несплачена двомісячна пайова участь в користуванні об`єктом благоустрою.

Таким чином, за висновком відповідача, спірний договір було розірвано на підставі п. 3.4. даного договору у зв`язку із двомісячною несплатою пайової участі, а саме 11 лютого 2017 року, а пайова участь за користування об`єктом благоустрою не сплачувалася у зв`язку із тим, що користування не відбувалося.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.04.2019 апеляційну скаргу залишено без руху на підставі п.2 ч.3 ст.258 та ч.3 ст.260 Господарського процесуального кодексу України.

26.04.2019 від апелянта надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги до якої надано квитанцію №102 від 22.04.2019 на суму 1464 грн, як доказ доплати судового збору, а також клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги, в якому апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Донецької області від 25.02.2019 №905/2400/18.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.04.2019 було поновлено відповідачу пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою та вирішено здійснити її розгляд у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу (вх.№02-31/5459/17 від 04.08.2017) проти доводів апеляційної скарги заперечував, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що відповідач добровільно уклав договір щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою № 356-001 від 01.12.2016, а отже погодився з усіма наслідками, які можуть настати у разі невиконання зобов`язань за договором. При цьому, не обмежуючись строком розміщення тимчасової споруди, відповідач у договорі висловив намір її розмістити протягом строку дії договору про пайову участь та сплатити позивачеві кошти, які можливо внести одним платежем або рівними частинами протягом 12 місяців.

Також вказує на те, що відповідно до пункту 1.1. договору замовник (відповідач) має намір розташувати на території м. Маріуполя тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності за адресою: вул. П.Орлика (№ Ц п-з 068) в Центральному районі міста Маріуполя для торгівлі (хлібобулочними виробами), що є власністю замовника (відповідача) та погоджується на пайову участь (внесок) в користуванні об`єктів благоустрою м. Маріуполя, які будуть використані (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності, а згідно з пунктом 5.4. договору у разі відмови у розміщенні тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності сплачена сума пайового внеску поверненню не підлягає. Отже, за висновком позивача, даний договір починає діяти незалежно від того, чи розмістив відповідач свою тимчасову споруду на зазначеній земельній ділянці, чи ні, оскільки предметом договору є не розміщення споруди, а намір її розмістити.

Крім того звертає увагу на те, що ФОП Тимофєєва Н .П., посилаючись в апеляційній скарзі на важке матеріальне становище, яке виникло у неї внаслідок проведення на території міста Маріуполя антитерористичної операції, зазначає, що вже з січня 2016 року не мала можливості сплачувати кошти. Отже, на момент подання заяви про користування об`єктами благоустрою (листопад 2016 року), а також на момент укладання договору з позивачем (грудень 2016 року) відповідачка розуміла, що не може виконувати грошові зобов`язання за договором, натомість вступила в договірні відносини, вводячи в оману позивача щодо свого фінансового становища.

Окрім цього стверджує, що позивач не вчиняв жодних дій на розірвання спірного договору в порядку пункту 3.4. цього договору оскільки не отримував від відповідачки жодних листів чи повідомлень про небажання далі продовжувати договірні відносини, розумів особливості ведення підприємницької діяльності, розраховував на порядність контрагента.

Розглянувши в порядку письмового провадження матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу доводи відповідача та позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали та було правильно встановлено господарським судом першої інстанції, 11 листопада 2016 року Фізичною особою-підприємцем Тимофєєвою Н.П., на ім`я Голови Комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя Маріупольської міської ради було надано заяву про користування об`єктами благоустрою, з якої вбачається, що відповідач просить розглянути можливість користування об`єктами благоустрою в місці розміщення тимчасової споруди по вул. Уріцького (наразі П.Орлика), на земельній ділянці Ц п-з 068.

1 грудня 2016 року між позивачем та відповідачем укладений Договір щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою за № 356-001 від 01.12.2016 (далі- Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору відповідач висловив намір розташувати на території м. Маріуполь тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності, за адресою: вул. П. Орлика (№ Ц п-з 068) в Центральному районі м. Маріуполя, для торгівлі (хлібобулочними виробами), що є власністю відповідача та погоджується на пайову участь (внесок) у користуванні об`єктів благоустрою м. Маріуполь, які будуть використані (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

За умовами договору площа об`єктів благоустрою м. Маріуполь, за використання яких здійснюється плата (внесок) за пайову участь в користуванні об`єктів благоустрою, складає 19 квадратних метрів.

Пунктами 1.3, 2.1.1 Договору сторони врегулювали зобов`язання відповідача прийняти участь у пайової участі (внесок) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь та перерахувати на рахунок позивача кошти на їх утримання з призначенням платежу: плата за пайову участь (внесок) в користуванні об`єктом благоустрою м. Маріуполь.

Розмір пайової участі (внеску) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь з розрахунку на рік сторони встановили на рівні 28 044 грн., із визначенням щомісячного розміру пайової участі (внеску) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполя на рівні 123 грн. за один квадратний метр площі об`єктів благоустрою, які будуть використані (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності (п.1.4).

Згідно з п. 1.5. Договору плата за пайову участь (внесок) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь здійснюється відповідачем: при розрахунку єдиним платежем - протягом двадцяті календарних днів після підписання Договору, при розрахунку рівномірно протягом року - до 10 числа місяця, наступного за звітним.

У відповідності до п. 3.2 договору сторони врегулювали відповідальність відповідача за несвоєчасну сплату внеску, передбаченого у розділі 1 Договору, у вигляді пені у розмірі 120 відсотків облікової ставки НБУ за кожен день прострочення сплати від суми несплаченого платежу.

Також учасники договірних відносин зазначили, що у разі двомісячної несплати пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою Договір розривається в односторонньому порядку (п.3.4).

Сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє з 1 грудня 2016 року до 1 грудня 2017 року (п.4.1,4.3). Відповідно до п. 4.2. Договору строк дії договору щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою - один рік та продовжується автоматично на строк один рік за відсутності підтверджених фактів систематичного (більше трьох) порушення протягом останнього календарного року.

Згідно з п. 5.2 договору сторони встановили право для кожного учасника договору на його розірвання з повідомленням іншої сторони за 30 календарних днів. Сторони визначили, що одностороння зміна умов або одностороння відмова від договору неприпустима, крім випадків, передбачених Положенням про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності (п.5.3). У разі припинення діяльності або відмови у розміщенні тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності пайовий внесок не повертається.

Договір було підписано обома сторонами та скріплено печатками.

11 грудня 2018 року позивач звернувся до відповідача з вимогою № 26.6.5-69094-26.6.5.2 про погашення заборгованості, проте зазначена вимога залишилася без відповіді.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач в обґрунтування позову посилається на невиконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою за адресою: вул. П. Орлика (№ Ц п-з 068) в Центральному районі м. Маріуполя відповідно до укладеного сторонами умов Договору щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою за № 356-001 від 01.12.2016.

Місцевий господарський суд, частково задовольняючи позов, виходив з того, що:

- відповідач, скориставшись правами та свободами, наданими чинним законодавством України, добровільно уклав договір щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою, а отже погодився з усіма наслідками, які можуть настати у разі невиконання зобов`язань за Договором. Не обмежуючись строком розміщення тимчасової споруди, відповідач висловив намір її розмістити протягом строку дії договору про пайову участь та сплатити позивачеві 28 044,00 грн., які можливо внести одним платежем або рівними частинами протягом 12 місяців.

- відповідачем не надано доказів, що він ініціював розірвання договору в порядку п. 5.2, або відмовлявся від розміщення тимчасової споруди, або припиняв підприємницьку діяльність, або ініціював розірвання договору в порядку ст. ст.651, 652 Цивільного кодексу України. Таким чином, позивач, протягом строку дії договору мав обґрунтовані очікування на отримання грошових коштів від відповідача, який в будь-який час протягом строку дії договору може розмістити тимчасову споруду на земельної ділянці об`єкту благоустрою;

- посилання відповідача на його тяжке матеріальне становище та на те, що його фінансове становище погіршилося у зв`язку із запровадженням у 2014 році антитерористичної операції на території Донецької області, що стало причиною нерозміщення ним тимчасових споруд за спірним договором є необґрунтованим, оскільки спірні відносини виникли між сторонами наприкінці 2016 року та відповідач не довів об`єктивних обставин, з яких він уклав договір про пайову участь, в умовах заздалегідь відомої неспроможності на його виконання;

- також суду не надано доказів ініціювання будь-яким з учасників спірних відносин розірвання договору згідно із п.3.4 у зв`язку із несплатою відповідачем внесків по договору протягом 2 місяців підряд.

- позивач, розраховуючи заборгованість відповідача за договором, посилається на те, що договір є діючим на час звернення до суду у зв`язку із автоматичним його подовженням на підставі п. 4.2 договору, однак, не обмежуючи перелік порушень та суб`єктний склад, сторони фактично домовилися про те, що систематичне (більше трьох разів) порушення будь-якою стороною унеможливлює подовження договору, тобто визначили скасувальну обставину, за якою припиняється дія договору після 1 грудня 2017 року. З січня 2017 року відповідач має заборгованість, яка збільшувалася протягом року, тобто мале місце систематичне порушення з боку відповідача, що припинило дію договору за строком 1 грудня 2017 року;

- розрахунок пені здійснений позивачем за період з 12 грудня 2017р. по 12 грудня 2018р., тобто позивачем визначений період нарахування пені без врахування спеціальної позовної давності в один рік. Проте за висновками суду належним періодом нарахування пені є період з 18 грудня 2017 року (оскільки позивач звернувся з зазначеним позовом до суду 17 грудня 2018 року по 11 грудня 2018 року (як зазначено в розрахунку до позовної заяви), що відповідає приписам ст. 258 Цивільного кодексу України. Отже, при перерахунку судом пені її розмір за вказаний період дорівнює 729, 79 грн., які підлягають стягненню в межах цієї справи.

Таким чином, за висновком місцевого господарського суду, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із стягненням з відповідача на користь позивача внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою № 356-001 від 01.12.2016 у розмірі 28 044 грн. та пені у розмірі 729,79 грн.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком господарського суду першої інстанції, зважаючи на таке.

У відповідності до статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" до компетенції міських рад відноситься встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність. Згідно із ст. 40 зазначеного Закону, виконавчі органи забезпечують організацію благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Як встановлено статтею 28 Закону України "Про регулювання місцебудівної діяльності", розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів" та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженому Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 N 244.

Згідно зі статтею 15 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" власник тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, розташованої на території об`єкта благоустрою державної та комунальної власності, зобов`язаний забезпечити належне утримання прилеглої до тимчасової споруди території або може брати пайову участь в утриманні цього об`єкта благоустрою на умовах договору, укладеного із підприємством або балансоутримувачем. Фінансування заходів з благоустрою населених пунктів, утримання та ремонт об`єктів благоустрою здійснюється за рахунок коштів їх власників або користувачів, якщо це передбачено умовами відповідних договорів, а також за рахунок пайових внесків власників тимчасових споруд, розміщених на території об`єкта благоустрою, інших передбачених законом джерел фінансування (ст. 36 зазначеного Закону).

Отже господарський суд першої інстанції цілком правильно зазначив про необгрунтованість доводів відповідача про те, що він не є замовником забудови в розумінні положень Закону України "Про регулювання місце будівної діяльності", а тому не повинен приймати участь у благоустрої міста.

На виконання приписів Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" 28 вересня 2016 року Маріупольською міською радою рішенням від 28.09.2016 р. № 7/11-729 затверджено Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності". За змістом вказаного Положення, діючого на час підписання між сторонами спірного договору, порядок користування об`єктом благоустрою передбачав подання суб`єктом господарювання відповідної заяви до Комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя. Як свідчать матеріли справи, відповідач звернулася з такою заявою 10 листопада 2016 року.

Відповідно до вимог п.п. 3.6, 3.7 вказаного Положення, після прийняття відповідного рішення, протягом 15 робочих днів суб`єкту господарювання пропонується підписати договір щодо пайової участі в користуванні об`єктами благоустрою за типовою формою наведеною в додатку 5 до Положення та зберігається за останнім право відмовитися від укладання договору.

Згідно зі статтею 144 Конституції України та статтею 73 Закону України "Про місцеве самоврядування" рішення органів місцевого самоврядування є обов`язковими для виконання на відповідній території.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази визнання зазначеного рішення Ради незаконним та нечинним, тому суд першої інстанції цілком обґрунтовано враховував його вимоги при розгляді справи.

У відповідності до зазначеного вище Положення розміщенню тимчасової споруди передує укладання договору про пайову участь в користуванні об`єктом благоустрою, залишаючи за суб`єктом підприємницької діяльності право розмістити тимчасову споруду протягом строку дії договору.

Як вже зазначалося, 1 грудня 2016 року між позивачем та відповідачем укладений договір щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою за № 356-001 від 01.12.2016.

При цьому, місцевий господарський суд правильно зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази, які б спростували ту обставину, що сторони при укладенні договору діяли вільно.

Відповідно до частини 1 статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

За змістом статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обов`язковість договору для виконання сторонами.

Як правильно зазначив місцевий господарський суд, норми, які встановлюють обов`язковість положень договору, гарантують право учасникам договірних відносин бути впевненими в тому, що кожна із сторін має виконувати умови договору належним чином, а цивільні права, що ґрунтуються на його умовах, підлягають захисту в тій же мірі і в той же спосіб, що і права, які прямо передбачені актами цивільного законодавства або випливають із них.

Отже відповідач в добровільному порядку уклав договір щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою, а отже і погодився з усіма наслідками, які можуть настати у разі невиконання зобов`язань за Договором.

При цьому, виходячи зі змісту пунктів 1.1., 1.3., 1.5., 2.1.1 договору, відповідач, не обмежуючись строком розміщення тимчасової споруди, висловив намір її розмістити протягом строку дії договору про пайову участь та сплатити позивачеві 28 044,00 грн., які можливо внести одним платежем або рівними частинами протягом 12 місяців.

При цьому, відповідачем не надано доказів ініціювання ним розірвання договору в порядку п. 5.2, або відмови від розміщення тимчасової споруди, або припинення відповідачем підприємницької діяльності, або ініціювання розірвання договору в порядку ст. ст. 651, 652 Цивільного кодексу України.

Таким чином, господарський суд дійшов правильного висновку, що позивач протягом строку дії договору мав обґрунтовані очікування на отримання грошових коштів від відповідача, який в будь-який час протягом строку дії договору може розмістити тимчасову споруду на земельної ділянці об`єкту благоустрою.

Відповідач в апеляційній скарзі та відзиві на позов вказує на те, що з квітня 2014 року у м. Маріуполь здійснювалась антитерористична операція, що підтверджується Розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» та від 02.12.2015 №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», а тому у відповідача з січня 2016 року виникло важке матеріальне становище, у зв`язку з чим, тимчасову споруду за адресою : вул. П.Орлика (№Ц п-з 068) в Центральному районі м. Маріуполя не було встановлено та жодного користування об`єктом благоустрою здійснено не було.

Тобто, як вважає апелянт, умови договору щодо встановлення тимчасової споруди виконанні не були, тоді як пайова участь відповідно до Договору повинна сплачуватися саме за користування об`єктами.

Однак колегія суддів вважає такі посилання необґрунтованими, зважаючи на таке.

Відповідно до пункту 1.1. договору замовник (відповідач) має намір розташувати на території м. Маріуполя тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності за адресою: вул. П.Орлика (№ Ц п-з 068) в Центральному районі міста Маріуполя для торгівлі (хлібобулочними виробами), що є власністю замовника (відповідача) та погоджується на пайову участь (внесок) в користуванні об`єктів благоустрою м. Маріуполя, які будуть використані (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності, а згідно з пунктом 5.4. договору у разі відмови у розміщенні тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності сплачена сума пайового внеску поверненню не підлягає

Отже умови договору, в тому числі умови щодо оплати внесків на пайову участь, починають діяти незалежно від того, чи розмістив відповідач свою тимчасову споруду на зазначеній земельній ділянці, чи ні, оскільки предметом договору охоплюється не лише розміщення замовником споруди, а й намір її розмістити.

Крім того, відповідач стверджує, що вже з січня 2016 року не мав можливості сплачувати кошти. Таким чином, на момент подання позивачу заяви про користування об`єктами благоустрою у листопаді 2016 року, а також на момент укладання договору з позивачем у грудні 2016 року відповідач розумів, що не може виконувати грошові зобов`язання за договором, проте всупереч вказаній обставині вступив в договірні відносини із позивачем.

Відповідач в апеляційній скарзі та відзиві на позовну заяву стверджує, що спірний договір було розірвано на підставі п. 3.4. даного договору у зв`язку із двомісячною несплатою пайової участі, а саме 11 лютого 2017 року.

Однак колегія суддів вважає таке твердження необгрунтованим, зважаючи на таке.

У відповідності до ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Пунктом 3.4. спірного договору передбачено, що у разі двомісячної несплати пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою договір розривається в односторонньому порядку.

Однак позивач не вчиняв жодної з юридично значущих дій, які б свідчили про наявність в нього наміру розірвати договір та про реалізацію такого наміру.

Позивач, розраховуючи заборгованість відповідача за договором, посилається на те, що договір є діючим на час звернення до суду у зв`язку із автоматичним його подовженням на підставі п. 4.2 договору. Як зазначалося вище, відповідно до п. 4.2. Договору строк його дії становить один рік та продовжується автоматично на строк один рік за відсутності підтверджених фактів систематичного (більше трьох) порушення протягом останнього календарного року. Обґрунтовуючи власну позицію, позивач зазначає , що згідно із п. 2.6. Положення про розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, несплата пайової участі не є систематичним порушення, яке унеможливлює подовження договору. Крім того, позивач зазначає, що Договір не було розірвано в односторонньому порядку з огляду на те, що позивач не вчиняв жодних дій на розірвання Договору.

Проте, як правильно заначив суд першої інстанції, сторони визначили коло власних зобов`язань, у тому числі зобов`язання відповідача сплачувати внесок та виконувати вимоги Положення. При цьому, не обмежуючи перелік порушень та суб`єктний склад, сторони фактично домовилися про те, що систематичне (більше трьох разів) порушення договору будь-якою стороною унеможливлює подовження договору, тобто визначили скасувальну обставину, за якою припиняється дія договору після 1 грудня 2017 року.

Як зазначає позивач та підтверджує відповідач, останній з січня 2017 року має заборгованість, яка збільшувалася протягом року. Отже мале місце систематичне порушення з боку відповідача, що виключає можливість продовження строку договору після його закінчення 1 грудня 2017 року.

Отже колегія суддів погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що вимога про стягнення заборгованості за пайовою участю підлягає частковому задоволенню у розмірі 28 044 грн. в обсязі, встановленому договором.

Крім того, згідно із статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі - сплата неустойки, що узгоджується із частиною 1 статті 550 Цивільного кодексу України.

Аналогічні положення закріплені в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов`язань є належною підставою у розумінні ст. 218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 3.2 договору встановлена відповідальність відповідача за несвоєчасну сплату внеску, передбаченого у розділі 1 Договору у вигляді пені у розмірі 120 відсотків облікової ставки НБУ за кожен день прострочення сплати від суми несплаченого платежу.

Позивач у позові також просив стягнути з відповідача 8 453, 15 грн. пені на прострочення виконання зобов`язання щодо сплати внесків пайової участі у користуванні об`єктом благоустрою.

Проте, враховуючи клопотання відповідача про застосування строків позовної давності та встановлений судом факт припинення договору 1 грудня 2017 року, позовні вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволенню.

Так, відповідно до вимог, передбачених ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 258, 267 Цивільного кодексу України спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) та застосовується за заявою сторони.

Як вбачається з матеріалів справи розрахунок пені здійснений позивачем за період з 12 грудня 2017 по 12 грудня 2018, тобто позивачем визначений період нарахування пені без врахування спеціальної позовної давності в один рік.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, належним періодом нарахування пені є період з 18 грудня 2017 року (так як позивач звернувся з зазначеним позовом до суду 17 грудня 2018 року, що підтверджується доказами відправлення позовної заяви на адресу господарського суду за даними ПАТ "Укрпошта") по 11 грудня 2018 року (як зазначено в розрахунку до позовної заяви), що відповідає приписам ст. 258 Цивільного кодексу України.

Місцевий господарський суд здійснив новий перерахунок пені з урахуванням приписів чинного законодавства та встановив, що її розмір за вказаний період дорівнює 729, 79 грн.

Колегія суддів перевірила даний перерахунок та вважає його обґрунтованим.

Таким чином місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення пені лише в частині 729, 79 грн.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю з`ясував обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Оскільки апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, то, з урахуванням положень статті 129 ГПК України, здійснені ним судові витрати за апеляційною скаргою останньому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 129, 270, пунктом 1 частини 1 статті 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 25.02.2019 у справі № 905/2400/18 залишити без змін.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10.06.2019.

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль