УХВАЛА

07 червня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/15329/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. - головуючого, Багай Н.О., Дроботової Т.Б.

розглянувши матеріали касаційної скарги Регіональної філії "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.01.2019

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019

за позовом Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 1 081,65 грн,

ВСТАНОВИВ:

29.05.2019 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Регіональної філії "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.01.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 у справі №910/15329/18, подана 02.05.2019.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, зважаючи на таке.

За приписами пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених підпунктами "а"-"г" цієї норми.

Згідно із частиною п`ятою статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом частини сьомої зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Предметом спору у цій справі є стягнення у розмірі 1 081,65 грн, а отже, ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192 100,00 грн станом на 2019 рік), а тому справа є малозначною згідно з наведеними приписами Господарського процесуального кодексу України.

В якості обґрунтування наявності підстав для відкриття касаційного провадження передбачених підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник у касаційній скарзі зазначає, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

При цьому, скаржником у скарзі наведено постанову Верховного Суду від 24.04.2018 у справі №905/3245/16 в якій на його думку висловлено правову позицію відмінну від застосованої у рішенні по справі.

Проаналізувавши матеріали касаційної скарги, постанову Верховного Суду від 24.04.2018 у справі №905/3245/16, реалізуючи свої дискретні повноваження щодо оцінки реальності наявності в оскаржуваному рішенні питань права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження у малозначній справі виходячи із наступного.

В наведеній постанові Верховного Суду від 24.04.2018 у справі №905/3245/16, висловлено правову позицію про обрахування строків позовної давності щодо застосування приписів частини п`ятої статті 254 Цивільного кодексу України. Зазначене рішення було прийнято з посиланням на норми Цивільного кодексу України, Статуту залізниць України з урахуванням обставин конкретної справи та стосувалось правильності застосування шестимісячного строку позовної давності.

Разом з тим, не зважаючи на твердження скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції Верховного Суду, аналіз доводів, викладених у касаційній скарзі, дозволяє дійти висновку, що вони лише демонструють незгоду зі встановленими господарськими судами обставинами у справі та зводяться до переоцінки доказів.

В такий спосіб, аргументи заявника стосуються ствердження про наявність, на його думку, помилок під час розгляду справи щодо обчислення строків позовної давності, що не свідчить про застосування різної правозастосовчої практики в розумінні статті 287 Господарського процесуального кодексу України) та в даному випадку виключає посилання на те, що подана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (абз. "а" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України).

Обґрунтування наявності інших підстав передбачених абз. "б"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України щодо права касаційного оскарження в малозначних справах скаржником не наведено.

У контексті викладеного Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з Рекомендацією №R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 держави-члени мають вжити заходів щодо визначення кола питань, виключених із права на апеляцію та касацію, для недопущення будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Як убачається із прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: Levages Prestations Services v. France від 23.10.1996; Brualla Gomes de la Torre v. Spain від 19.12.1997).

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №910/15329/18 за касаційною скаргою Регіональної філії "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Керуючись статтями 12, 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Регіональної філії "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.01.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 у справі №910/15329/18.

2. Касаційну скаргу та додані до неї документи (у тому числі оригінал платіжного доручення №783 від 26.04.2019 на суму 3 524,00 грн.) повернути заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.А. Зуєв

Судді Н.О. Багай

Т.Б. Дроботова