ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2019 р. Справа№ 910/17229/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Калатай Н.Ф.

Мартюк А.І.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 18.02.2019 (повний текст складено 18.02.2019)

у справі №910/17229/18 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»

до Товариства з додатковою відповідальністю

«Страхова компанія «Альфа-Гарант»

про стягнення 11 988, 67 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення 11 988, 67 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що до нього перейшло право вимоги до відповідача, як до особи відповідальної за відшкодування заподіяних збитків спричинених внаслідок ДТП.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2019 у справі №910/17229/18 позов задоволено повністю, вирішено стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» страхове відшкодування в розмірі 11 550, 94 грн., 3% річних у розмірі 76, 90 грн., інфляційні у розмірі 360, 83 грн. та судовий збір у розмірі 1 762,00 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що правовідносини між сторонами виникли з відшкодування шкоди в порядку суброгації, позов є обґрунтованим, позивачем належними та допустимими доказами доведено наявність у відповідача обов`язку щодо сплати коштів, а також доведено, що строк виконання зобов`язання є таким, що настав.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач (Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант») звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2019 у справі №910/17229/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант» у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не повною мірою досліджено обставини справи, не встановлено дійсну вартість ремонту, не враховано зносу деталей, що призвело до прийняття незаконного рішення.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2019 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант» передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2019 у справі №910/17229/18 - залишено без руху, надано скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2019, після усунення апелянтом недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у справі №910/17229/18 за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2019. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Роз`яснено позивачу право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу.

Представник позивача 23.04.2019 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив мотивовано тим, що виплата страхового відшкодування була здійснена на підставі калькуляції та звіту експерта з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, а наданій відповідачем звіт про огляд автомобіля не ідентифікованим представником відповідача, не є належним доказом на підтвердження обставин, на які посилається відповідач.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та відзиві на неї, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з наступних підстав.

24.11.2017 між Приватним акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (Страховик) та ОСОБА_1 (Страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання» № 834001/4640/0000030 (далі також - Договір страхування).

За умовами вказаного Договору застрахованим транспортним засобом значиться автомобіль «Volkswagen Caddy», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 р.в.

04.05.2018 в м. Ірпінь, Київська обл., по вул. Соборна сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП), за участю застрахованого автомобіля «Volkswagen Caddy», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «Daewoo Matiz», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 017873.

В результаті вказаної ДТП було пошкоджено застрахований позивачем автомобіль «Volkswagen Caddy», д.н.з. НОМЕР_1 .

ДТП сталася внаслідок порушення водієм транспортного засобу «Daewoo Matiz», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 . п. 16.11 Правил дорожнього руху України, у зв`язку з чим постановою Ірпінського міського суду Київської області від 25.05.2018 у справі №367/3299/18 ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень.

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Відповідно до Звіту про оцінку КТС № 02-30/06 від 30.06.2018, складеного ФОП Кулішем О.В. , вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Volkswagen Caddy», д.н.з. НОМЕР_1 , складає 37 101,35 грн.

За наслідками розгляду заяви страхувальника про виплату страхового відшкодування 19.07.2018 страховиком складено страховий акт № 00258968, відповідно до якого розмір страхового відшкодування складає 32 036,52 грн.

На виконання умов Договору позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 32 036,52 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 033658 від 24.07.2018.

08.08.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою № 22845 на виплату страхового відшкодування в розмірі 32 036,52 грн., яка була отримана уповноваженою особою відповідача 14.08.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, проте оплачена відповідачем частково на суму 19 985,58 грн.

Відповідно до наявних у справі відомостей, цивільно-правова відповідальність власника транспортного «Daewoo Matiz», д.н.з. НОМЕР_2 , на момент настання страхової події була застрахована у відповідача на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/07566776 (франшиза - 500,00 грн., ліміт за шкоду по майну - 100 000,00 грн.).

Звертаючись з даним позовом, позивач зазначив, що у зв`язку з виплатою ним страхового відшкодування страхувальнику як потерпілій у ДТП особі на підставі Договору добровільного страхування, до нього в межах фактичних витрат перейшло право вимоги до відповідача як страховика особи, винної у вчиненні ДТП. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 11 988,67 грн., з яких страхове відшкодування - 11 550,94 грн., інфляційні - 360,83 грн., 3% річних - 76,90 грн. з урахуванням часткового відшкодування витрат позивача в сумі 19 985,58 грн. здійсненого 28.09.2018.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею 993 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

З урахуванням вищенаведених норм, судова колегія приходить до висновку, що до страховика за договором майнового страхування (позивача у справі) після виплати страхового відшкодування потерпілій особі у межах фактичних витрат, які не можуть перевищувати розміру реальних збитків, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно з п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У відповідності до п. 36.4. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої пунктом «а» пункту 41.1. статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

Як вбачається з матеріалів справи, вина особи, яка керувала транспортним засобом «Daewoo Matiz», д.н.з. НОМЕР_2 , встановлена постановою Ірпінського міського суду Київської області від 25.05.2018 у справі №367/3299/18 та не оспорюється відповідачем.

Враховуючи норми ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», якими регулюються правовідносини між сторонами у справі позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка», виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», яке застрахувало цивільно-правову відповідальність власника автомобіля «Daewoo Matiz», д.н.з. НОМЕР_2 , перед третіми особами за шкоду, завдану внаслідок експлуатації цього транспортного засобу, згідно з полісом № АК/07566776.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» реалізувало своє право кредитора шляхом пред`явлення вимоги до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», оскільки за договором страхування відповідальності (Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») останнє надало згоду на прийняття обов`язку сторони боржника у деліктному зобов`язанні, якщо воно виникне.

За змістом п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно з підпунктом 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відшкодуванню підлягають не витрати пов`язані з ремонтом, оскільки в результаті ремонтних робіт можуть бути встановлені елементи як гіршої так і кращої якості ніж ті які були на транспортному засобі до ДТП, а саме збитки, при цьому, відповідачем не спростовано висновків звіту про оцінку колісного транспортного засобу від 30.06.2018, доданого позивачем до позовної заяви, в якому, зокрема зазначено, що вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу «Volkswagen Caddy», д.н.з. НОМЕР_1 , на дату оцінки складає 85 483,42 грн., а вартість матеріального збитку заподіяного в результаті ДТП складає 37 101,35 грн.

Колегія суддів дослідила вказаний звіт та зазначає, що в ньому розмір матеріального збитку розраховано з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу замінних деталей.

Таким чином, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, спеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлюють певні умови для визначення розміру шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, а саме: відшкодовується оцінена шкода, розмір шкоди обмежується лімітом відповідальності, встановленим в полісі (пункт 22.1 статті 22 Закону); розмір шкоди обмежується вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29 Закону); розмір шкоди зменшується на суму франшизи, встановленої в полісі (статті 9, 12 Закону). Крім того, страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу (пункти 32.4, 32.7 статті 32 Закону).

При визначенні розміру заподіяної шкоди, що підлягає виплаті відповідачем як страховиком винної особи, у даному випадку суд першої інстанції правомірно виходив з вартості матеріального збитку, визначеного Звітом про оцінку КТС № 02-30/06 від 30.06.2018, який становить 37 101,35 грн.

При цьому, позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 32 036,52 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 033658 від 24.07.2018.

А тому з урахуванням визначеної у Полісі № АК/07566776 франшизи (500,00 грн.) та сплаченої відповідачем частини страхового відшкодування (19 985,58 грн.), обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача коштів в сумі 11 550,94 грн. (32 036,52 грн. - 500,00 грн. - 19 985,58 грн.).

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо неврахування фізичного зносу деталей та франшизи при розгляді спору у зв`язку з необґрунтованістю.

Окрім того, враховуючи прострочення виплати страхового відшкодування відповідачем, позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційні в розмірі 360,83 грн. та 3% річних у розмірі 76,90 грн., розраховані за період з 28.09.2018 по 17.12.2018.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 979 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхувальнику грошову суму (страхову виплату).

Таким чином, правовідношення, в якому страховик у разі настання страхового випадку зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням. А правовідношення з відшкодування шкоди в порядку суброгації, які склалися між сторонами у справі, що розглядається, також є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Отже, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень частини 2 статі 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №910/22034/15.

08.08.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою № 22845 на виплату страхового відшкодування, яка була отримана уповноваженою особою відповідача 14.08.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Таким чином, обов`язок відповідача по виплаті страхового відшкодування виник 15.08.2018 та повинен був здійснений протягом 7 днів з моменту отримання такої заяви, а тому прострочка відповідача почалась з 23.08.2018.

Проте, враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд позбавлений можливості виходити за межі заявлених вимог, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних в розмірі 76,90 грн. та інфляційних в розмірі 360,83 грн. за визначений позивачем період з 28.09.2018 по 17.12.2018, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що правомірно задоволені судом першої інстанції.

Щодо посилання відповідача на неотримання ним ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявна копія ухвали з конвертом яка направлялась відповідачу та була повернута засобами поштового зв`язку до суду з відміткою «фірма вибула», при цьому, адреса на конверті співпадає з адресою яка зазначена в позовній заяві позивача та апеляційній скарзі відповідача. Відправляючи кореспонденцію на вказану адресу суд першої інстанції діяв у відповідності до норм чинного законодавства, а причини невручення кореспонденції відповідачу належить з`ясовувати безпосередньо з поштовою організацією яка здійснює доставку пошти та особами відповідальними за отримання кореспонденції відповідачем.

Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Положеннями ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

За змістом ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (відповідача).

Керуючись ст. ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2019 у справі №910/17229/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2019 у справі №910/17229/18 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант».

4. Матеріали справи № 910/17229/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено та підписано - 13.06.2019.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді Н.Ф. Калатай

А.І. Мартюк