ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.06.2019 Справа № 905/586/19

Господарський суд Донецької області у складі:

Судді Фурсової С.М.,

при секретарі судового засідання Мартинчук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду справу за позовом Служби автомобільних доріг у Донецькій області (84333, місто Краматорськ, вулиця Уральська, будинок №12, )

до товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком» (87525, Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Бахчиванджи, буд.2; )

про стягнення 1 395 961,68 гривень, -

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

С У Т Ь С П О Р У

Служба автомобільних доріг у Донецькій області звернулась до господарського суду Донецької області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком» про стягнення 1 395 961,68 гривень, з яких 1 088 612,85 гривень інфляційні втрати, 307 348,83 гривень 3% річних.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору зворотної фінансової допомоги №4-53/5-718 від 26.04.2013 в частині не повернення коштів, які були стягнуті за рішенням господарського суду Донецької області від 15.10.2015 по справі №905/1873/15, внаслідок чого нараховано 3% річних та інфляційні.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 01.04.2019 відкрито провадження у справі №905/586/19 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 21.05.2019.

23.04.2019 на адресу господарського суду Донецької області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

14.05.2019 на адресу господарського суду Донецької області від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 21.05.2019 оголошено перерву до 29.05.2019.

29.05.2019 на адресу господарського суду Донецької області від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

У судовому засіданні 29.05.2019 судом вирішено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 05.06.2019.

В судовому засіданні 05.06.2019 представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд

В С Т А Н О В И В

26 квітня 2013 року між Службою автомобільних доріг у Донецькій області (позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «АЛЬТКОМ» (позичальник) укладено договір №4-53/5-718 про надання зворотної фінансової допомоги, за умовами якого позикодавець зобов`язується надати позичальнику зворотну фінансову допомогу, а останній зобов`язується повернути її в порядку та у визначений даним Договором строк (п.1.1 договору).

Відповідно до пункту 2.1 сума допомоги становила за даним Договором 5 000 000,00 гривень.

Допомога позичальнику надається на безвітсотковій (безоплатній) основі (умови п.2.2 договору).

Пунктом 4.1 встановлено, що строк надання допомоги позичальнику починається з моменту здійснення першого, від дати підписання даного Договору, переказу коштів позикодавця на розрахунковий рахунок позичальника і закінчується 31 грудня 2013 року.

Даний договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і є дійсним до моменту його остаточного виконання, вказаного в приписах п.5.1.(п.6.1 договору).

Відповідно до умов п.7.2 договору, при простроченні повернення допомоги (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі 1% від неповерненої суми допомоги.

Згідно п.7.3 договору при простроченні повернення допомоги (її частини) позичальник додатково до штрафу, передбаченого домовленостями сторін у п.7.2 договору, сплачує проценти в розмірі 3% річних від неповерненої суми за весь строк прострочення.

Даний договір укладено у двох оригінальних примірниках, по одному для кожної із сторін.

20 травня 2013 року між сторонами укладено Додаткову угоду №1, відповідно до якої сторони виклали у пункті 2.1 розділу 2 «Розмір допомоги» у наступній редакції: сума допомоги становить за даним договором 15 000 000,00 гривень.

Служба автомобільних доріг у Донецькій області звернулась з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «АЛЬТКОМ» про стягнення заборгованості у розмірі 19 136 616,71 гривень.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до умов укладеного договору зворотної фінансової допомоги №4-53/5-718 від 26.04.2013 позивач надав кошти, а відповідач належним чином грошове зобов`язання по поверненню грошових коштів не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 13 460 000,00 гривень, штраф у розмірі 1% від неповернутої суми у розмірі 134 600,00 гривень, 3% річних у розмірі 252 236,71 гривень та інфляційні втрати у розмірі 5 289 780,00 гривень.

Рішенням господарського суду Донецької області від 15.10.2015 у справі 905/1873/15 позовні вимоги Служби автомобільних доріг у Донецькій області до товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «АЛЬТКОМ» задоволено повністю. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «АЛЬТКОМ» заборгованість у розмірі 13 460 000,00 гривень, штраф у розмірі 1% від неповернутої суми у розмірі 134 600,00 гривень, 3% річних у розмірі 252 236,71 гривень, інфляційні витрати у розмірі 5 289 780,00 гривень.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 29.06.2016 рішення господарського суду Донецької області від 15.10.2015 року у справі № 905/1873/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.08.2016 товариству з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «АЛЬТКОМ» було відмовлено в задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору для подання касаційної скарги на рішення господарського суду України від 15.10.2015 та на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 29.06.2016 у справі №905/1873/15. Касаційну скаргу було повернуто скаржнику.

Відповідно до ст.4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Отже, ухвалені у справі №905/1873/15 рішення господарського суду від 31.10.2018 та постанова Донецького апеляційного господарського суду від 29.06.2016 мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують.

В подальшому, ухвалою господарського суду Донецької області від 03.10.2016 відстрочено виконання рішення господарського суду від 31.10.2018 у справі №905/1873/15 на шість місяців, а саме до 03.04.2017.

Несвоєчасне виконання товариством з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «АЛЬТКОМ» рішення господарського суду від 31.10.2018 у справі №905/1873/15 зумовило звернення позивача з даним позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з моменту закінчення терміну дії відстрочки до дня фактичного виконання зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі N 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 910/8399/17, від 03.09.2018 у справі № 910/5811/16.

Таким чином, будь-яке зобов`язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим (зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 01.10.2014 №6-113цс14 та від 01.06.2016 року у справі №3-295гс16).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 18.10.2018 у справі №910/11965/16.

Відтак статтею 625 Цивільного кодексу України регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п`ята статті 11 Цивільного кодексу України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань. Крім того, з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 Цивільного кодексу України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Аналогічну правову позицію викладено в узагальненні судової практики Верховного Суду України щодо застосування статті 625 Цивільного кодексу України.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд, який у постанові від 02 квітня 2018 року у справі №910/8315/16 зазначив про те, що за своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, тобто за наявності прямої вказівки про це в законі, як установлено, наприклад, частиною четвертою статті 36, статтями 43, 46, частиною третьою статті 334, частиною третьою статті 653 Цивільного кодексу України. Судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує рішення господарського суду Донецької області від 31.10.2018 у справі №905/1873/15, яке набрало законної сили, про стягнення з відповідача на користь позивача 13 460 000,00 гривень заборгованості, штрафу у розмірі 1% від неповернутої суми у розмірі 134 600,00 гривень, 3% річних у розмірі 252 236,71 гривень та інфляційних втрат у розмірі 5 289 780,00 гривень, а всього 19 136 616,71 гривень.

Відтак, з моменту набрання чинності рішення господарського суду Донецької області від 31.10.2018 у справі №905/1873/15, всі стягнуті за ним суми набрали статусу грошового зобов`язання.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Сукупність вищевикладених обставин та матеріали справи спростовують наявні заперечення відповідача, що, в свою чергу, тягне за собою їх відхилення та залишення поза увагою суду, а також розцінюються як намагання ухилитися від цивільно-правової відповідальності.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Така правова позиція узгоджується з позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного суду викладеною у постановах від 17.07.2018 у справі №904/10242/17, від 23.10.2018 у справі №913/70/19, від 04.12.2018 у справі №913/63/18.

Відповідачем було частково сплачено розмір стягнутої рішенням господарського суду Донецької області від 31.10.2018 у справі №905/1873/15 заборгованості, а саме:

17.03.2017 - 13 460 000,00 гривень (розмір стягнутої суми основної заборгованості) та 73 080,00 гривень (стягнутий судовий збір);

08.06.2018 134 600,00 гривень (стягнута сума штрафу) та 252 236,71 гривень (стягнута сума 3% річних);

08.06.2018 13 163,29 гривень (частина стягнутої суми інфляційних втрат);

01.08.2018 400 000,00 гривень (частина стягнутої суми інфляційних втрат);

31.10.2018 - 800 000,00 гривень (частина стягнутої суми інфляційних втрат);

16.01.2019 - 200 000,00 гривень (частина стягнутої суми інфляційних втрат).

Залишок стягнутої але не сплаченої суми становить 3 876 616,71 гривень.

Позивачем нараховані 3% річних та інфляційні втрати на стягнуту рішенням господарського суду Донецької області від 31.10.2018 у справі №905/1873/15 суму заборгованості з урахуванням часткових оплат.

Так, позивачем здійснений розрахунок 3% річних:

- на суму заборгованості 134 600,00 гривень за період з 04.04.2017 по 07.06.2018 = 4 757,10 гривень;

- на суму заборгованості 252 236,71 гривень за період з 04.04.2017 по 07.06.2018 = 8 914,67 гривень;

- на суму заборгованості 5 289 780,00 гривень за період з 04.04.2017 по 07.06.2018 = 186 953,87 гривень;

- на суму заборгованості 5 276 616,71 гривень за період з 08.06.2018 по 31.07.2018 = 23 419,50 гривень;

- на суму заборгованості 4 876 616,71 гривень за період з 01.08.2018 по 30.10.2018 = 36 474,42 гривень;

- на суму заборгованості 4 076 616,71 гривень за період з 31.10.2018 по 15.01.2019 = 25 799,96 гривень;

- на суму заборгованості 3 876 616,71 гривень за період з 16.01.2019 по 20.03.2019 = 21 029,32 гривень,

а всього на загальну суму 307 348,83 гривень.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, судом встановлено, що він є арифметично невірним в частині нарахувань на суму заборгованості 3 876 616,71 гривень за період з 16.01.2019 по 20.03.2019.

За здійсненим судом перерахунком, розмір 3% річних нарахованих на суму заборгованості 3 876 616,71 гривень за період з 16.01.2019 по 20.03.2019 становить 20 392,07 гривень.

Загальний розмір 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача становить 306 711,59 гривень.

Також,

позивачем здійснений розрахунок інфляційних втрат:

- на суму заборгованості 134 600,00 гривень за період з 04.04.2017 по 07.06.2018 = 19 015,38 гривень;

- на суму заборгованості 252 236,71 гривень за період з 04.04.2017 по 07.06.2018 = 35 634,31 гривень;

- на суму заборгованості 5 289 780,00 гривень за період з 04.04.2017 по 07.06.2018 = 747 304,58 гривень;

- на суму заборгованості 5 276 616,71 гривень за період з 08.06.2018 по 31.07.2018 = не зазначено;

- на суму заборгованості 4 876 616,71 гривень за період з 01.08.2018 по 30.10.2018 = 177 133,35 гривень;

- на суму заборгованості 4 076 616,71 гривень за період з 31.10.2018 по 15.01.2019 = 90 142,15 гривень;

- на суму заборгованості 3 876 616,71 гривень за період з 16.01.2019 по 20.03.2019 = 19 383,08 гривень,

а всього на загальну суму 1 088 612,85 гривень.

Згідно з пунктом 6 Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої Наказом Державного комітету статистки України від 27 липня 2007 року № 265 індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції обчислюється виходячи з суми боргу, що мав місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки.

У пунктах 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» роз`яснено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Дослідивши поданий розрахунок інфляційних втрат, господарським судом встановлено, що позивачем не враховано вище вказані положення тому не вірно визначено періоди нарахування.

Так, інфляційні втрати розраховуються:

- на суму заборгованості 134 600,00 гривень за період з 01.05.2017 по 31.05.2018 = 17 645,18 гривень;

- на суму заборгованості 252 236,71 гривень за період з 01.05.2017 по 31.05.2018 = 33 066,51 гривень;

- на суму заборгованості 5 289 780,00 гривень за період з 01.05.2017 по 31.05.2018 = 693 455,46 гривень;

- на суму заборгованості 5 276 616,71 гривень за період з 01.07.2018 по 31.07.2018 = - 36 936,32;

- на суму заборгованості 4 876 616,71 гривень за період з 01.08.2018 по 30.09.2018 = 92 655,72 гривень;

- на суму заборгованості 4 076 616,71 гривень за період з 01.11.2018 по 31.12.2019 = 90 142,15 гривень;

- на суму заборгованості 3 876 616,71 гривень за період з 01.02.2019 по 28.02.2019 = 19 383,08 гривень,

Загальний розмір інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача становить 306 711,59 гривень.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При цьому суд зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують висновку суду про часткове задоволення позову.

За положеннями статті 129 ГПК України, судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 96, 129, 185, 191, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р I Ш И В

Позовні вимоги Служби автомобільних доріг у Донецькій області до товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком» про стягнення 1 395 961,68 гривень, з яких: 1 088 612,85 гривень інфляційні втрати, 307 348,83 гривень 3% річних задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком» (87525, Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Бахчиванджи, буд.2; ) на користь Служби автомобільних доріг у Донецькій області (84333, місто Краматорськ, вулиця Уральська, будинок №12, ) 946 348,10 гривень інфляційних втрат, 306 711,59 гривень 3% річних, а також 18 795,91 гривень судового збору.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 142 264,75 гривень інфляційних втрат, 637,24 гривень 3% річних відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ в установленому порядку.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 05.06.2019 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 07.06.2019.

Позивач: Служба автомобільних доріг у Донецькій області (84333, місто Краматорськ, вулиця Уральська, будинок №12, )

Відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком» (87525, Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Бахчиванджи, буд.2; )

Суддя С.М. Фурсова