ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2019 р. Справа№ 910/12724/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Бернацька О.В., адвокат, довіреність № 14-203 від 17.05.19;

від відповідача - Макіян Г.М., адвокат, довіреність № 13 від 22.01.19;

від третьої особи - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2019 у справі №910/12724/18 (суддя Смирнова Ю.М., повний текст складено - 27.02.2019) за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (після зміни найменування - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державного підприємства "Калуська теплоелектроцентраль-нова" про стягнення 1 139 872,24 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" 1 139 872,24 грн., з яких: 444 509,33 грн. пені, 3% річних у розмірі 61 709,70 грн., 316 874,97 грн. інфляційних втрат та 316 778,24 грн. штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу №003/14-ПР від 26.11.2013 в частині здійснення своєчасної оплати поставленого природного газу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.02.2019 у справі №910/12724/18 позов задоволено частково; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 61709 грн. 70 коп., інфляційні втрати в сумі 310547 грн. 73 коп., штраф на суму 158 389 грн. 12 коп., пеню у розмірі 222 254 грн. 67 коп.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині оплати отриманого природного газу.

При цьому, щодо вимог про стягнення інфляційних втрат, то здійснивши власний перерахунок за період, який визначений позивачем у розрахунку до позовної заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 310547,73 грн.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення на 50% заявлених до стягнення пені та штрафу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2019 у справі №910/12724/18 скасувати в частині відмови у задоволені вимог про стягнення пені, штрафу та інфляційних та прийняти нове - про їх задоволення.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на правильність здійсненого ним розрахунку інфляційних, згідно якого для кожного наступного періоду була використана сума боргу збільшена на індекс інфляції попереднього місяця.

Також, скаржник в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на відсутність підстав для зменшення, заявлених до стягнення, пені та штрафу.

В свою чергу, від відповідача до апеляційного суду надійшли письмові пояснення, в яких останній вказав, що оскільки заявлені до стягнення з відповідача пеня, штраф, 3% річних та інфляційні нараховані позивачем на заборгованість, яку відповідач сплатив до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, проте просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Третя особа правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористалася, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена.

Так, ухвали суду направлялися за адресою офіційного місцезнаходження вказаної особи.

Згідно п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв`язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Враховуючи повідомлення третьої особи, а також з урахуванням того, що неявка її представника у судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, проте оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню, з прийняттям нового - про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (покупець) 26.11.2013 було укладено договір купівлі-продажу природного газу №003/14-ПР.

Відповідно до п. 1.1. вищезазначеного договору продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно п. 2.1. договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 109 273,026 тис. куб.м.

Оплата за природний газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться покупцем виключно грошовими коштами в такому порядку: оплата в розмірі 30% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за 5 банківських днів до початку місяця поставки газу; оплати в розмірі 35% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5 числа та до 15-го числа поточного місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п.6.1. договору).

Додатковою угодою №1 від 22.01.201 до договору сторонами погоджено, що з 01.01.2014 ціна за 1000 куб.м. газу становить 4154,71 грн. з ПДВ, додатковою угодою №2 від 17.04.2014 визначено, що з 01.04.2014 ціна за 1000 куб.м. газу становить 5264,88 грн. з ПДВ, додатковою угодою №3 від 19.05.2014 з 01.05.2014 сторонами погоджено, що ціна за 1000 куб.м. газу становить 6208,18 грн з ПДВ, додатковою угодою №4 від 12.06.2014 встановлено, що з 01.06.2014 ціна за 1000 куб.м. газу становить 6222,22 грн. з ПДВ, додатковою угодою №5 від 04.09.2014 визначено, що з 01.09.2014 ціна за 1000 куб.м. газу становить 6405,82 грн з ПДВ, додатковою угодою №6 від 12.11.2014 сторонами погоджено, що з 01.11.2014 ціна за 1000 куб.м. газу становить 6682,44 грн з ПДВ, а додатковою угодою №7 від 12.12.2014 встановлено, що з 01.12.2014 ціна за 1000 куб.м. газу становить 7661,64 грн. з ПДВ.

На виконання умов договору у січні, березні, квітні, жовтні та грудні 2014 року позивач поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 40068709,43 грн., що підтверджується копіями актів приймання - передачі природного газу, які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками (т.1, а.с. 27-31).

У зв`язку з тим, що зобов`язання з оплати природного газу здійснювалося відповідачем з порушенням встановлених договором строків оплати, позивачем нараховано Державному підприємству зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" 444509,33 грн. пені, 3% річних у розмірі 61709,70 грн., 316874,97 грн. інфляційних втрат та 316778,24 грн. штрафу, з вимогою про стягнення яких позивач звернувся з даним позовом до суду.

Як вже було зазначено, судом першої інстанції вказані вимоги задоволено частково.

Колегія суддів не погоджується із висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем зобов`язання з оплати природного газу виконувались неналежним чином, тобто з порушенням строків, встановлених договором. Останній платіж відповідача за поставлений у грудні 2014 року газ, позивач отримав 15.01.2015.

Колегія суддів зазначає, що обставини оплати відповідачем заборгованості у загальній сумі 40 068 709,43 грн. позивачем жодним чином не заперечуються, у позовній заяві вимоги про стягнення суми основної заборгованості відсутні, а предметом спору є лише стягнення пені, штрафу, річних та інфляційних, нарахованих у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем природного газу.

Питання пов`язані з урегулюванням відносин щодо сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення, у тому числі і питання пов`язані з організацію взаєморозрахунків, погашення заборгованості, у тому числі, за природний газ, урегульовані у Законі України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", який набрав чинності 30.11.2016 (далі - Закон).

Відповідно до приписів статті 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі статтею 2 Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно положень цього Закону реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), яка не погашена станом на 31 грудня 2016 року.

У статті 7 Закону передбачено списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення.

Частиною першої цієї статті, встановлено, що на реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ станом на 1 липня 2016 року неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями договору про реструктуризацію заборгованості.

Частиною третьою статті 7 Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

На день набрання чинності Законом відповідач не мав перед позивачем кредиторської заборгованості за спожитий природний газ за Договором.

Так, як вже було зазначено, останній платіж відповідача за поставлений у грудні 2014 року газ, позивач отримав 15.01.2015, що підтверджує сам апелянт у своєму розрахунку заборгованості (т.1, а.с.33).

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений природний газ за договором станом на 30.11.2016 була відсутня.

Частиною першою статті 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Водночас, частиною третьою статті 7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина третя статті 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування приписів частини третьої статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться в залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (про що повідомило і Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України у межах своєї компетенції).

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема, у постановах від 07.02.2018 у справі №927/1152/16 та від 16.01.2019 у справі №905/299/18.

З огляду на викладене, для застосування ч. 3 ст. 7 Закону не потрібно включення підприємства відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Стосовно посилань представника апелянта на те, що договір купівлі-продажу природного газу від 26.11.2013 №003/14-ПР укладався з відповідачем виключно для постачання природного газу для його власних потреб, а тому дані правовідносини не підпадають під дію Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", слід зазначити наступне.

Так, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами діяльності відповідача є, зокрема, виробництво та постачання електричної енергії.

В свою чергу, відповідно до приписів статті 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Крім цього, колегією суддів враховується, що у матеріалах даної справи наявні листи відповідача позивачу (т.1, а.с.83-86), в яких Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" надавало публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" заявки на планові обсяги поставки газу за договором від 26.11.2013 №003/14-ПР для промислових потреб своєї виробничої філії Калуська ТЕЦ, видами діяльності якої були виробництво теплової та електричної енергії.

Отже, відповідачем отриманий від позивача природний газ використовувався для виробничих потреб його філії - Калуської ТЕЦ, тобто для виробництва теплової та електричної енергії.

Таким чином, у даному випадку йдеться про використання відповідачем газу, поставленого для власних потреб для забезпечення виду діяльності - виробництва теплової та електричної енергії.

З огляду на викладене, дані правовідносини підпадають під дію Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

За наведених обставин, нарахування пені, штрафу, відсотків річних та інфляційних за наявності імперативної норми Закону, яка обмежує позивача в цьому праві та задоволення такого позову, суперечитиме як наведеній нормі Закону, так і принципам розумності, справедливості та належного урядування.

Враховуючи те, що заборгованість відповідача перед позивачем за Договором купівлі-продажу природного газу від 26.11.2013 №003/14-ПР була сплачена Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" до набрання чинності вказаним Законом, нарахування пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних є неправомірним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про задоволенні позову.

Згідно ч. 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, проте оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню, з прийняттям нового - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2019 у справі №910/12724/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2019 у справі №910/12724/18 про часткове задоволення позову скасувати.

3. Прийняти нове рішення у справі №910/12724/18, яким у задоволенні позову публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (після зміни найменування - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державного підприємства "Калуська теплоелектроцентраль-нова" про стягнення 1 139 872,24 грн., відмовити повністю.

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 10.06.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

В.В. Сулім