УХВАЛА

м. Київ

13.06.2019Справа № 910/16213/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши заяву Державної служби статистики України від 31 травня 2019 року № 21-30/89-19 про розстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року у справі № 910/16213/16 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецполіграфія" до Державної служби статистики України про стягнення 2 790 603,59 грн.,

за участі представників сторін:

позивача (стягувача): Котула А.М. за ордером від 12 червня 2019 року серії КВ № 167787,

відповідача (боржника): Пальчика В.О. за довіреністю від 11 червня 2019 року № 21.2-13/8-19,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю "Укрспецполіграфія" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, посилаючись на те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 22 квітня 2014 року в справі № 910/3600/14, яке набрало законної сили, стягнуто з Державної служби статистики України (далі - Служба) на його користь вартість поставленої продукції за договором від 3 вересня 2012 року № 93 в розмірі 38 145 294,30 грн., 4 890 457,01 грн. пені, три проценти річних у розмірі 1 798 191,85 грн. та 456 917,05 грн. інфляційних втрат. Оскільки Служба вартість цієї продукції в повному обсязі так і не сплатила, Товариство, посилаючись на статті 526, 610, 611 та 625 Цивільного кодексу України, просило суд стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 665 739,25 грн. та 2 124 864,34 грн. інфляційних втрат, нарахованих на залишок основної суми боргу, що підлягала стягненню за вищевказаним рішенням суду, з 1 грудня 2015 року по 30 червня 2016 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 2 078 346,67 грн. інфляційних втрат, 653 351,56 грн. трьох процентів річних, а також 40 975,47 коп. судового збору.

7 листопада 2016 року на виконання вищезазначеного рішення Господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ.

3 червня 2019 року через канцелярію суду надійшла заява Служби від 31 травня 2019 року № 21-30/89-19 про розстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року за наступним графіком:

- червень 2019 року - 921 155,59 грн.;

- липень 2019 року - 921 155,59 грн.;

- серпень 2019 року - 921 155,60 грн.

Ухвалою суду від 4 червня 2019 року заяву Служби від 31 травня 2019 року № 21-30/89-19 про розстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року у справі № 910/16213/16 призначено до розгляду на 13 червня 2019 року.

10 червня 2019 року на адресу суду надійшли письмові пояснення Товариства від 7 червня 2019 року № 60, в яких останнє не заперечувало проти задоволення вищенаведеної заяви Служби від 31 травня 2019 року № 21-30/89-19 та просило здійснювати розгляд цієї заяви без участі представника позивача.

У судовому засіданні 13 червня 2019 року представник боржника підтримав вимоги, викладені у заяві від 31 травня 2019 року № 21-30/89-19, та наполягав на їх задоволенні.

Представник стягувача у цьому судовому засіданні проти задоволення вищенаведеної заяви не заперечував.

Розглянувши подану Службою заяву про розстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року у справі № 910/16213/16, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується вказана заява, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду цієї заяви, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина 1 статті 327 ГПК України).

За приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17 травня 2005 року у справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до змісту рішення Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України" право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Аналогічна правова позиція була висловлена Конституційним Судом України у рішеннях від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012, від 25 квітня 2012 року у справі № 11-рп/2012 та від 30 червня 2009 року у справі № 16-рп/2009.

У своїй заяві в обґрунтування вимог про розстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року у справі № 910/16213/16 Служба посилалася на свій скрутний фінансовий стан та блокування Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві рахунків заявника, що призводить до невиконання Службою своїх грошових зобов`язань перед іншими контрагентами та здатне спричинити зрив графіку робіт з підготовки та проведення Всеукраїнського перепису населення 2020 року та плану державних статистичних спостережень.

За частинами 1, 3 статті 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, слід враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відтак, саме на заявника в контексті приписів статей 74, 76-79 ГПК України покладається обов`язок доведення існування відповідних підстав, тоді як стягувач, у разі наявності заперечень, має навести докази, що спростовують обставини, на які посилається заявник.

Проте заявником не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження наведених ним обставин, зокрема, доказів, які підтверджують відсутність грошових коштів для погашення заборгованості за рішенням Господарського суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року у справі № 910/16213/16.

У той же час наданий заявником лист Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві не може бути належним доказом вищенаведених обставин, оскільки даний лист фактично є адресованою заявнику вимогою про вжиття останнім заходів для встановлення асигнувань та здійснення інших дій, спрямованих на виконання даного судового рішення.

Слід також зазначити, що зазначений лист був датований 19 лютого 2019 року, тоді як Служба звернулася до Господарського суду міста Києва із заявою про розстрочку виконання вказаного судового рішення лише у червні 2019 року.

Крім того, відповідно до положень статті 331 ГПК України задоволення заяв про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (тяжке захворювання фізичної особи або членів її сім`ї, її матеріальний стан, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Вищенаведеними нормами встановлено, що розстрочення виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

Однак наведені заявником обставини не засвідчують неможливості або ускладнення виконання цього судового рішення і не є винятковими в розумінні статті 331 ГПК України. Ці обставини лише вказують на те, що примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року у справі № 910/16213/16 може негативно вплинути на виконання покладених на Службу завдань та фінансовий стан заявника.

Також суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке рішення не може вважатися законним та справедливим.

Так, згідно частини 5 статті 331 ГПК України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

За частиною 7 цієї статті про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Зі змісту наведених норм вбачається, що строк, на який може бути розстрочено чи відстрочено виконання судового рішення, слід відраховувати саме з дня винесення рішення (ухвали, постанови), прийнятого у конкретній справі за результатами розгляду позовних вимог по суті, а не з моменту задоволення заяви про розстрочення виконання такого рішення, що може бути вирішено лише шляхом постановлення відповідної ухвали суду, або, в окремих випадках, - зазначено у резолютивній частині рішення в порядку пункту 2 частини 6 статті 238 ГПК України.

У той же час з матеріалів справи вбачається, що рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/16213/16, про розстрочення виконання якого у своїй заяві просила Служба, було ухвалено 20 жовтня 2016 року, тоді як заявник звернувся до суду з даною заявою лише 31 травня 2019 року, тобто поза межами встановленого законом строку, у рамках якого за частиною 5 статті 331 ГПК України може бути розстрочено виконання цього судового рішення.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зазначеної заяви.

На підставі викладеного та керуючись статями 233-235, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Державної служби статистики України від 31 травня 2019 року № 21-30/89-19 про розстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року у справі № 910/16213/16 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецполіграфія" до Державної служби статистики України про стягнення 2 790 603,59 грн. відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України.

Дата складання повного тексту: 13 червня 2019 року

Суддя Є.В. Павленко