РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.06.2019Справа № 910/3926/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., розглянув у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Споживчого товариства «УТФ» (04205, м. Київ, проспект Оболонський, буд.30, офіс 287)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (02094, м. Київ, вул. Пожарського, 3)

про стягнення 14 622,85 грн

Представники сторін не викликались

ВСТАНОВИВ:

Споживче товариство «УТФ» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про стягнення 14 622,85 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що всупереч умовам укладеного між сторонами договору поставки №291/2017/КАМ/О від 30.08.2017, відповідачем було несвоєчасно оплачено товар, що стало наслідком прострочення останнім зобов`язання за договором та підставою для нарахування відповідачу пені у розмірі 6 034,83 грн, 3 % річних у розмірі 670,53 грн та інфляційних втрат у розмірі 6 541,57 грн. Крім того, позивач зазначає, що якби відповідачем було належним чином виконано своє грошове зобов`язання за договором, Споживче товариство "УТФ" могло б одержати дохід у розмірі 1 375,92 грн., який останній просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" в якості упущеної вигоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2019 відкрито провадження у справі № 910/3926/19 та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Даною ухвалою, суд у відповідності до ст.ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачам строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.

17.04.2019 загальним відділом діловодства суду зареєстровані відзив на позовну заяву, та клопотання про застосування строків позовної давності. У відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що строк оплати поставленого товару не настав, а позивачем неналежним чином було виконане зобов`язання з передання оригіналів документів, визначених пунктом 4.4 вказаного договору. Також відповідач зазначив, що податкові накладні зареєстровані позивачем лише 30.11.2017, а відтак позивачем не вірно розраховані штрафні санкції. Щодо вимог про стягнення упущеної вимоги відповідач вказав, що позивачем не було доведено реальної можливості отримання ймовірних доходів.

22.04.2019 до канцелярії суду представником позивача подано відповідь на відзив, в якій позивач спростовує твердження відповідача щодо ненастання строку оплати поставленої продукції, оскільки всі необхідні документи відповідачу були передані, а останнім повністю оплачено таку продукції, проте з простроченням.

Відповідач у строк, встановлений ухвалою суду від 01.04.2019, не подав відповіді на відзив, а відтак не скористався наданим йому процесуальним правом.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

30 серпня 2017 між Споживчим товариством «УТФ» (надалі - постачальник/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (надалі - покупець/відповідач) був укладений договір поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМ/О (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник бере на себе зобов`язання, в порядку та на умовах, визначених даним договором, здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб, та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені строки.

Відповідно до п. 3.2 договору предметом даного договору є поставка кукурудзи та пшениці, що вирощуються на полях (надалі - товар), кількість одиниця виміру, ціна за одиницю якого та вартість визначені специфікаціями до даного договору та товарно-супровідними документами на кожну окрему партію товару.

Пунктом 4.1 договору визначено, що поставка товару здійснюється постачальником на умовах терміну DAP (DELIVERED AT PLACE) за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська, 98.

Відповідно до п. 4.4 договору у момент поставки на кожну партію товару постачальник надає покупцю наступні документи: сертифікат якості, товарно-транспортна накладна, видаткова накладна, оригінал рахунку-фактури, інші супровідні документи згідно діючого законодавства.

У п. 7.2 договору визначено, що розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 14 календарних днів за умови виконання наступних умов:

- з дати поставки товару покупцю;

- за умови отримання оригіналів документів, зазначених в п. 4.4 даного договору;

- за умови реєстрації податкової накладної у єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до п. 8.3. договору покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого товару.

За доводами позивача, на виконання умов договору СП «УТФ» було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 499 407,60 грн, що підтверджується товарно-транспортними накладними № 158, 159, 160 від 07.11.2017 та накладними від 07.07.2017 № 11 на суму 167 403,60 грн, № 12 на суму 164 950,80 грн та № 13 на суму 167 053,20 грн. Відповідачем в свою чергу товар прийнятий без зауважень та оплачено у повному обсязі, проте з порушенням строків, визначених умовами договору, а тому в порядку п. 8.3. договору, ст. 625 ЦК України та ст. 224 ГК України позивачем нараховані штрафні та фінансові санкції у вигляді пені, 3% річних, інфляційних втрат та упущеної вигоди.

Отже, спір у справі виник у зв`язку з несвоєчасною, на думку позивача, оплатою відповідачем поставленого товару.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За своєю правовою природою, укладений між сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України. Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських, згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України і у відповідності до приписів ст. 629 ЦКУ є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст. 655 ЦКУ за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 ЦКУ за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб (ч. 2, 3 ст. 712 ЦКУ).

Згідно ч.1 ст. 530 ЦКУ якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦКУ покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 7.2. договору сторони погодили, що розрахунок за товар здійснюється протягом 7 (семи) календарних днів за умови настання наступних умов: з дати поставки товару покупцю; за умови отримання оригіналів документів, зазначених в п. 4.4. даного договору; за умови реєстрації податкової накладної у єдиному реєстрі податкових накладних.

Отже, при укладенні договору сторони погодили, що оплата поставленого товару буде здійснена протягом 7 календарних днів після настання всіх умов, зазначених у п.7.2 договору, зокрема, обов`язковою умовою оплати товару є реєстрація податкової накладної.

У відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що у покупця не настало зобов`язання по оплаті товару, оскільки постачальником неналежним чином здійснено передання оригіналів документів, визначених пунктом 4.4 вказаного договору, а саме: не надано сертифікат якості. Крім того, відповідач стверджує, що податкову накладну від 07.11.2017 позивачем зареєстровано лише 30.11.2017.

Стосовно твердження відповідача про ненадання позивачем сертифікату якості, суд зазначає, матеріали справи не містять доказів, що ним було заявлено будь-які претензії щодо кількості та якості товару. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем підписані накладні №№ 11, 12, 13 від 07.11.2017 без зауважень та заперечень, зокрема, останнім не висловлено будь-яких застережень щодо ненадання постачальником в момент поставки товару документів, перелік яких визначено у пункті 4.4 договору (у тому числі, сертифікату якості).

Матеріалами справи також підтверджується, що створені позивачем податкові накладні №11, 12, 13 від 07.11.2017, відповідно до Витягу з Єдиного реєстру податкових накладних №63782 від 22.02.2018, були зареєстрована останнім лише 30.11.2017.

Так, п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства визначено свободу договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, розрахунок за товар повинен був бути здійснений покупцем до 07.12.2017 включно, враховуючи, що реєстрація податкової накладної була здійснена 30.11.2017.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем прийнято товар за накладними № 11, 12, 13 від 07.11.2017 без зауважень та оплачено у повному обсязі, наступним чином:

- товар за накладною № 11 від 07.11.2017 оплачений відповідачем 28.11.2017 у сумі 133 922,88 грн, на підставі платіжного доручення № та 11.12.2017 у сумі 33 480,72 грн на підставі платіжного доручення № ;

- товар за накладною № 12 від 07.11.2017 оплачений відповідачем 27.11.2017 у сумі 131 960,64 грн, на підставі платіжного доручення № 6 та 11.12.2017 у сумі 32 990,16 грн на підставі платіжного доручення № ;

- товар за накладною № 13 від 07.11.2017 оплачений відповідачем 28.11.2017 у сумі 133 624,56 грн, на підставі платіжного доручення № та 11.12.2017 у сумі 33 410,64 грн на підставі платіжного доручення № .

Відтак, враховуючи приписи п. 7.2. договору та встановлені вище факти щодо реєстрації податкових накладних позивачем лише 30.11.2017, суд приходить до висновку, що відповідачем допущено прострочення оплати товару частково на 3 дні на загальну суму 99 881,52 грн, зокрема: у сумі 33 480,72 грн за накладною № 11, у сумі 32 990,16 грн за накладною № 12 та у сумі 33 410,64 грн за накладною № 13.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦКУ).

Статтею 611 ЦКУ встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно з приписами ст. 230 Господарського кодексу України, у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

У п. 8.3. договору сторони погодили, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого товару.

Позивачем у позовній заяві здійснено нарахування пені з 15.11.2017 по 11.12.2017 на всю суму заборгованості за накладними № № 11,12,13 грн на загальну суму 499 407,60 грн, з у рахуванням часткових оплат.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Тобто, виходячи зі змісту зазначеної норми, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

Судом встановлено, що останнім днем виконання грошового зобов`язання відповідачем за поставку товару є 07.12.2017, а тому правомірним є нарахування пені з 08.12.2017 на суму боргу 99 881,52 грн. (оплата товару з порушенням встановленого строку).

Крім того, позивачем невірно визначено кінець періоду прострочення, оскільки не враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (п. 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013).

Суд, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення пені у період з 08.12.2017 (дата початку прострочення виконання зобов`язання) по 10.12.2017 (дата, яка передує даті фактичної оплати заборгованості) прийшов до висновку про наявність правомірність нарахування пені у розмірі 221,65, грн.

Однак, згідно з ч. 1, 2 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Як встановлено п. 1 ч. 2 статті 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до. 2.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи, що згідно з визначеного позивачем періоду нарахування пені, останнім днем цього періоду є 10.12.2017, то позовні вимоги про стягнення пені за порушення такого зобов`язання можуть бути заявлені протягом одного року, тобто до 10.12.2018 включно.

Як встановлено ч. 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки, позивач звернувся до суду з спірною вимогою про стягнення пені лише 28.03.2019 та ним не доведено наявності підстав для висновку про переривання та/або зупинення перебігу строку поновної давності щодо вказаної вимоги, в той час як відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Таким чином, в частині позовних вимог про стягнення пені у розмірі 221,65 грн позивачу належить відмовити через пред`явлення даної вимоги поза межами строку позовної давності, в іншій частині вимог про стягнення пені слід відмовити, з тих підстав, що позивачем не вірно визначено період та суму прострочення.

Також, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 670,53 грн та інфляційних втрат у розмірі 6 541,57 грн., нарахованих за період з 15.11.2017 по 11.12.2017.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частинами 1, 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з викладеного позивачем в позові розрахунку нарахування 3% річних останнім здійснюється нарахування з 15.11.2017 по 11.12.2017 на загальну суму боргу, з урахуванням часткових оплат.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення позивачем 3% річних у період з 08.12.2017 (дата початку прострочення виконання зобов`язання) по 10.12.2017 (дата, яка передує даті фактичної оплати заборгованості) нарахованих на суму боргу 99 881,52 грн. (оплата товару з порушенням встановленого строку) прийшов до висновку про правомірність стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 24,63 грн.

В іншій частині заявлені до стягнення 3% річних обраховані невірно, оскільки позивачем невірно визначено дату початку прострочення виконання зобов`язання за договором та суму боргу на яку правомірним буде відповідне нарахування, а відтак не підлягають стягненню з відповідача.

З розрахунку, який міститься у матеріалах справи, вбачається, що позивач здійснив нарахування інфляційних втрат з 15.11.2017 по 11.12.2017 на загальну суму боргу.

Судом встановлено, що відповідачем було прострочено виконання зобов`язань за договором з 08.12.2017 до 10.12.2017, тобто тривало таке прострочення 3 дні.

З системного аналізу ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та методики нарахування інфляційних втрат, вбачається, що останні підлягають нарахуванню, в разі якщо прострочення заборгованості тривало більше половини місяця.

Таким чином, інфляційні втрати за грудень 2017 не нараховуються, а відтак вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 6 541,57 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача упущеної вигоди, у зв`язку з тим, що якби останнім було належним чином виконано своє грошове зобов`язання за договором, то Споживче товариство "УТФ" могло б одержати дохід у розмірі 1 375,92 грн., який просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс", суд зазначає наступне.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини боржника у заподіянні збитків.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Частиною 2 статті 623 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, пред`явлення вимоги про відшкодування упущеної вигоди, яка за своєю суттю є припущенням, покладає на кредитора обов`язок навести достатні обґрунтування, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані, позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі №6-237цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц (провадження №14-79цс18).

З врахуванням викладеного, оскільки упущена вигода є не отриманими доходами за договором банківського вкладу, то позивачу необхідно було довести те, що він міг і повинен був отримати відповідні доходи у визначеному ним розмірі і за визначений ним період.

Разом з цим, всупереч викладеним вище нормам закону, позивачем не було доведено обґрунтованості позовних вимог про стягнення упущеної вигоди. Зокрема, матеріали справи не містять доказів укладення позивачем договору банківського вкладу, який він був неспроможний виконати, а також не доведено, що саме неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила позивача можливості отримати прибуток на спірну суму.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення упущеної вигоди в розмірі 1 375,92 грн. задоволенню не підлягають як не доведені та не обґрунтовані.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної оплати отриманого товару, неправильне визначення позивачем періодів нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних, а також необґрунтованість позовних вимог в частині упущеної вигоди, суд прийшов до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3,24 грн. Інша частина сплаченого судового збору залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (02094, м. Київ, вул. Пожарського, буд. 3; ідентифікаційний код 30160757) на користь Споживчого товариства «УТФ» (04205, м. Київ, проспект Оболонський, буд. 30, офіс 287; ідентифікаційний код 30839403) 3% річних у розмірі 24 (двадцять чотири) грн. 63 коп., та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 (три) грн. 24 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 05.06.2019

Суддя Пукшин Л.Г.