ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2019 р. Справа№ 920/25/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Хрипуна О.О.

секретар судового засідання: Мельничук О.С.

за участю представників сторін

позивач ОСОБА_1

відповідач не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 11.03.2019 року (повний текст складено 18.03.2019 року)

у справі № 920/25/19 (суддя Джепа Ю.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Сумського державного університету,

про стягнення 173.512,88 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Сумської області з позовною заявою, в якій просило стягнути з Сумського державного університету, як правонаступника Української академії банківської справи, на свою користь борг у загальній сумі 173.512,16 грн., у тому числі: пеня - 87.415,01 грн., 6.075,46 грн. - три відсотки річних, 80.021,69 грн. інфляційні нарахування, а також судові витрати, а саме 2.602,68 грн. сплаченого судового збору.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 11.03.2019 позов задоволено частково: стягнуто з Сумського державного університету на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за договором постачання природного газу від 14.03.2014 №2788/14-КП (Т)-29 пеню в розмірі 87.415,01 грн., 5.575,52 грн. - 3% річних, 80.021,69 грн. - інфляційних нарахувань, а також 2.595,18 грн. відшкодування судових витрат пропорційно задоволеним вимогам.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 499,94 грн. в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не вчасно оплатив поставлений йому позивачем газ, а тому на користь позивача підлягають стягненню вищевказані платежі за прострочення оплати.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до провадження, скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача 499,94 грн. 3% річних.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що під час прийняття рішення в частині відмови в позові місцевий суд нормативно не обґрунтував, чому він визначив період нарахування 3 % річних - до 01.09.2015, а не як зазначив позивач у позовній заяві - до 23.09.2015.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2019 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2019 апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі та призначено її розгляд на 13.06.2019.

30.05.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній визнав вимоги позивача в повному обсязі та просив розглядати справи без участі представника.

В судовому засіданні 13.06.2019 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14.03.2014 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Українською академією банківської справи укладено договір № 2788/14-КП (Т)-29 постачання природного газу (далі - Договір).

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадської формувань Сумський державний університет (далі - СумДУ) є правонаступником Української академії банківської справи (далі - УАБС).

На виконання умов Договору позивач передав у власність відповідача природний газ, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (а.с. 37 - 48).

Згідно з ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного Кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським, кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договорами.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема п. 6.1 Договору (а.с. 20).

Факт прострочення платежів за отриманий природний газ підтверджується розрахунками позивача та не заперечується відповідачем.

Разом з тим, в ході розгляду справи місцевим судом, відповідач подав письмовий відзив на позовну заяву, в якому просив суд частково відмовити у задоволенні позовних вимог, а саме в сумі 114 296 грн 12 коп у зв`язку з неправильним розрахунком пені, 3% річних та інфляційних втрат та, відповідно, щодо стягнення з Сумського державного університету в повному обсязі судових витрат. В обґрунтування заперечень відповідач посилається на те, що 06.01.2015 УАБС, правонаступником якого є СумДУ, було здійснено попередню оплату за природний газ за січень 2015 року в сумі 677 135 грн 74 коп. В установлений п. 6.1. Договором строк остаточний розрахунок на суму 297 647 грн 04 коп здійснено не було. При цьому, 06.04.2015 за зверненням УАБС, в рахунок оплати за договором зараховано 8 000 грн. 53 коп. Цією ж датою позивачеві було перераховану решту заборгованості в розмірі 289 646 грн 51 коп, однак в призначенні платежу була допущена помилка щодо реквізитів договору, тому після звернення відповідача 27.08.2015 останній почав обліковувати цей платіж за правильними реквізитами. Оскільки ж оплата фактично здійснена 06.04.2015, коли кошти фактично надійшли у розпорядження позивача, нарахування пені, 3 % та інфляційних втрат з цієї дати відповідач вважає неправомірним.

Колегія суддів погоджується з місцевим судом, який відхилив твердження відповідача щодо сплати ним заборгованості саме 06.04.2015, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що в реквізитах платежу на суму 289 646 грн 51 коп 06.04.2015 відповідачем було здійснено не помилку, а зазначено інший чинний договір, який не є предметом даного розгляду: "№ 2801/15-КП(т)-29 від 03.04.2015 року" (а.с. 54). Предметом розгляду в даній справі є заборгованість за договором № 2788/14-КП(Т)-29 від 14.04.2014 року. Тому саме після звернення з листом відповідача з проханням перерахувати зазначені кошти саме на погашення заборгованості за договором № 2788/14-КП(Т)-29 від 14.04.2014, даний платіж почав обліковуватися за відповідним договором.

Відповідний лист від 27.08.2015 відповідача про зарахування заборгованості (а.с. 54) отримано позивачем за вхідним № 6797/21-15 31.08.2015 згідно штрих-коду на вказаному документі, а тому місцевий суд дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що наступного дня - з 01.09.2015 грошове зобов`язання відповідача припинено, а не 23.09.2015 як зазначено позивачем в розрахунку пені, 3% та інфляційних втрат (а.с. 16-18).

Таким чином, станом на 01.09.2015 заборгованість відповідача перед позивачем була фактично сплачена, оскільки позивач з 01.09.2015 був обізнаний та фактично погодив і в подальшому не заперечував того, що вказана оплата була призначена саме за договором від 14.03.2014 № 2788/14-КП (Т)-29, а тому починаючи з 01.09.2015 у позивача не було підстав для нарахування відповідачу 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки таке зобов`язання відповідачем було виконано і позивачу про це було відомо.

В обґрунтування підставності нарахування 3 % річних до 23.09.2015 апелянтом не надано жодних належних пояснень та допустимих доказів, в той час як згідно з ч. 2 ст. 538 ЦК України при зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Тому, при перевірці місцевим судом розрахунку позивачем сум пені, 3% та інфляційних втрат, суд першої інстанції обґрунтовано визначив кінцевою датою періоду нарахування саме 01.09.2015 та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За визначенням частини третьої ст. 549 Цивільного кодексу України пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 Договору визначено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 Договору відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу (а.с. 21).

Вказаний пункт Договору узгоджується із положеннями ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань": платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Розрахунок пені, що підлягає стягненню за цим позовом здійснено у відповідності до вимог ст. 232 Господарського кодексу України та з наступного дня від дня прострочення основного зобов`язання.

Пеня, зокрема, за зобов`язаннями січня 2015 року нарахована у період до 14.08.2015, тобто до 01.09.2015 - отримання листа про перенаправлення коштів на погашення зобов`язань за договором № 2788/14-КП(Т)-29 від 14.04.2014.

Таким чином, здійснивши перевірку правильності нарахування пені, місцевий суд вірно встановив, що з урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу її розмір складає 87 415 грн 01 коп.

Представником відповідача в судовому засіданні місцевого суду заявлено про зменшення розміру неустойки.

Згідно ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З аналізу наведеної норми законодавства випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду. При цьому господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку виняткових обставин, за яких можливе зменшення пені, а також розмір, до якого підлягає їх зменшення.

Клопотання про зменшення заявленої до стягнення суми пені представник відповідача не мотивувала належним чином, не надала доказів виключних обставин даного випадку, а тому місцевий суд підставно відмовив в його задоволенні за недоведеністю.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Оскільки відповідачем не були вчасно виконані умови Договору щодо оплати отриманого природного газу, він зобов`язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми.

Загальний розмір нарахованих 3 % річних від основного боргу складає 6 075 грн 46 коп згідно розрахунку позивача (а.с. 14-17), проте з огляду на встановлений судом правильний період її нарахування, стягненню вказані платежі за розрахунком суду підлягають частково - в сумі 55 75 грн 52 коп.

Здійснивши перевірку нарахованих позивачем інфляційних втрат, місцевий суд вірно визнав їх такими, що відповідають вимогам чинного законодавства та встановленим судом обставинам, включно періоди нарахування, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 80 021 грн 69 коп інфляційних втрат.

Отже, загальна сума боргу відповідача перед позивачем, що підлягає стягненню за цим позовом, складає 173 012 грн 22 коп.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення місцевого прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 11.03.2019 року у справі № 920/25/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 11.03.2019 року у справі № 920/25/19 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Сумської області від 11.03.2019 року у справі №920/25/19

4. Повернути до Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/25/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 14.06.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

О.О. Хрипун