ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.06.2019 Справа № 920/368/19
Господарський суд Сумської області у складі судді Спиридонової Н.О. при секретарі судового засідання Гребенюк С.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/368/19 в порядку спрощеного позовного провадження

за позовом: Державного професійно-технічного навчального закладу «Лебединське вище професійне училище лісового господарства» (42200, Сумська область, м. Лебедин, вул. 19 Серпня, буд. 61, ідентифікаційний код 02547346),

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумбуд-Агро» (40000, м. Суми, вул. Петропавлівська, буд. 86, ідентифікаційний номер 39306890),

про розірвання договору на підставі статті 651 Цивільного кодексу України та статті 188 Господарського кодексу України.

представники сторін:

позивач Кучменко С.В.,

відповідач Дмитренко В.В.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду звернувся Державний професійно-технічний навчальний заклад «Лебединське вище професійне училище лісового господарства» (42200, Сумська область, м. Лебедин, вул. 19 Серпня, буд. 61, ідентифікаційний код 02547346) з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумбуд-Агро» (40000, м. Суми, вул. Петропавлівська, буд. 86, ідентифікаційний номер 39306890), у якому позивач просить суд розірвати договір № 1 від 03.2018 про надання послуг вирощування сільськогосподарської продукції, укладений між сторонами, на підставі статті 651 Цивільного кодексу України та статті 188 Господарського кодексу України; судові витрати, пов`язані з розглядом справи покласти на відповідача; розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем порушуються істотні умови укладеного між сторонами договору, що є підставою для його розірвання.

Ухвалою суд від 16.04.2019 позовну заяву залишено без руху до усунення недоліків.

02.05.2019 позивачем подано до суду лист б/н від 02.05.2019 (вх. № 3356 від 02.05.2019), в якому ним наведено відомості про повне найменування відповідача; відомі позивачу номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти сторін; наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи; а також разом із зазначеним листом позивачем надано суду докази сплати судового збору в сумі 1921,00 грн. (оригінал квитанції № 0.8.1 від 02.05.2019); докази надсилання копії позовної заяви на адресу відповідача разом з доданими до неї документами (оригінали накладної № 198 від 02.05.2019 та опису вкладення ф. 119 із зазначенням додатків що надсилаються); а також письмові документи, які додані позивачем до позовної заяви, в належним чином засвідчених копіях.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 07.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 920/368/19 за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті на 06.06.2019.

31.05.2019 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву б/н, б/д (вх. № 152к від 31.05.2019), в якому представник відповідача проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, судові витрати (судовий збір та витрати на правову допомогу) просить суд покласти на позивача. Представник відповідача у відзиві на позов зазначає, що 21.01.2019 відповідачем отримано від позивача листа від 17.01.2019, в якому повідомлялося про те, що план вирощування зернових буде узгоджено після закриття кримінального провадження, на що відповідач повідомив позивача листом від 21.01.2019, що чинне законодавство не звільняє сторони від виконання умов договору за наявності відкритих кримінальних проваджень; листом № 1 від 21.01.2019 відповідачем повідомлено позивача про завдання (план вирощування зернових культур), а саме: у 2018-2019 роках відсіяно та планується засіяти наступними культурами: озима пшениця (124 га), кукурудза (65 га), соняшник (74 га), соя (11,2 га), загальна площа 274,2 га. Надалі відповідач звернувся до позивача з листом № 2 від 13.02.2019 з пропозицією укласти додаткову угоду до договору в частині проведення розрахунків, проте отримав від позивача відмову у зв`язку зі складенням та затвердженням позивачем кошторису видатків фінансів на 2019 рік.

Представник відповідача також повідомляє суду, що затримка платежів за І та ІІ квартали 2018 року обумовлена важким фінансовим становищем відповідача та поганим урожаєм озимих культур, а також проведенням весняних посівних робіт у 2018 році. Представник відповідача зазначає, що відповідач звертався до позивача листами № 12/68 від 11.06.2018, № 12/74 від 23.07.2018, № 5 від 25.03.2019 та № 7 від 15.05.2019 з пропозиціями надати учнів для проведення практики, проведення практичних занять та узгодження виробничої практики.

03.06.2019 від представника відповідача до суду надійшли письмові додаткові пояснення до відзиву б/н, б/д (вх. № 4364 від 03.06.2019), в якому представник відповідача в доповнення до відзиву зазначає, що затримка проведення платежів відбулася також у зв`язку зі зверненням 22.02.2018 позивач до суду із позовом до відповідача про визнання недійсним договору № 1 від 03.01.2018.

05.06.2019 представником позивача подано до суду клопотання б/н від 05.06.2019 (вх. № 4442 від 05.06.2019), в якому представник позивача просить суд відкласти розгляд даної справи (оголосити перерву) на інший день, у зв`язку з участю представника позивача в іншому судовому засіданні.

Протокольною ухвалою в судовому засіданні судом оголошувалась перерва до 07.06.2019.

07.06.2019 від представника позивача до суду надійшли письмові заперечення на відзив відповідача б/н від 07.06.2019 (вх. № 4536 від 07.06.2019), де представник позивача зазначає, що обставини, викладені відповідачем у відзиві не відповідають дійсності. Представник позивача зазначає, що прострочка платежів мала місце, що підтверджується банківськими виписками, і обставини, якими відповідач виправдовує таку прострочку, не можуть бути підставою для звільнення від відповідальності. Останній платіж, дійсно, був повернутий, оскільки позивач вважає, що договір має бути розірваний, а використання державної землі відповідачем здійснюється фактично на власний розсуд, без узгодження як самих земельних ділянок, так і культур, які там засіяні.

Що стосується посилання відповідача на його пропозиції вже в січні 2019 року узгодити посіви культур, представник позивача зазначає, що таке «узгодження» є фактично нікчемним і навіть абсурдним, оскільки ще в жовтні 2018 року ним були використані без будь-якого узгодження земельні ділянки державної власності (здійснено посіви неузгоджених культур і неузгоджено на яких саме земельних ділянках вони мали бути посіяні). У позивача в постійному користуванні знаходиться 274,2 га на території Ворожбянської сільської ради, 340,2 га на території Курганської сільської ради, 100 га на території Червленівської сільської ради. Відповідач без згоди позивача засіяв 150 га на території Ворожбянської сільради. В самому договорі (в зміненій редакції) взагалі не визначені земельні ділянки, а отже здійснювати сільгоспроботи без узгодження з постійним користувачем - це фактично самовільне захоплення землі, яка належить державі.

Щодо семінарів та практики учнів представник позивача зазначає, що пропозиції відповідача були отримані вже після пропозиції позивача розірвати договір. Влітку 2018 року таких пропозицій позивач від відповідача не отримував, подані представником відповідача поштові документи викликають сумнів у позивача, оскільки зазначені поштові документи виникли у відповідача тільки зараз, а у позивача немає ніяких записів щодо їх отримання, хоча журнал вхідної кореспонденції ведеться належним чином, а по-друге, як зазначає представник позивача навчання не могло проводитись влітку (учбовий рік не розпочався).

Отже, представник позивача зазначає, що відповідач в порушення умов договору користувався земельними ділянками державної форми власності без згоди на те позивача. Тому представник позивача просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

За приписами статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Судовий процес, на виконання статті 222 Господарського процесуального кодексу України, фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

В судовому засіданні 07.06.2019 на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

03.01.2018 між сторонами було укладено договір № 1 про надання послуг вирощування сільськогосподарської продукції (на далі - договір). Договір підписаний сторонами 03.01.2018 та скріплений печатками сторін. Строк дії договору з 03.01.2018 по 03.01.2025.

Факт укладення вищезазначеного договору сторонами не заперечується.

Відповідно до пункту 1.2 договору, договір укладено з метою створення нових та поліпшення існуючої навчально-матеріальної та соціально-побутової бази, забезпечення професійно-практичної підготовки, вирішення соціальних питань працівників та учнів училища. Сторони домовились здійснювати заходи щодо розвитку матеріально-технічної бази відповідача, шляхом виконання визначених сторонами робіт.

Основні засади господарювання в Україні визначає Господарський кодексу України, який регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання (стаття 1 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно із статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Статтею 14 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частиною першою статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг виконавець зобов`язується за завдання замовника надати послугу, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)(стаття 610 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Предметом договору про надання послуг (як істотною умовою) є сама нематеріальна послуга, тобто те нематеріальне благо, яке отримує замовник у процесі вчинення виконавцем певних дій або здійснення певної діяльності.

Крім того, договір про надання послуг, виходячи з системного аналізу статей Цивільного кодексу України, повинен містити: предмет - опис послуги, яка надається, плату, якщо договір є оплатним, термін дії договору, виконання договору особисто виконавцем або можливість передачі цього обов`язку третій особі, відповідальність сторін у разі невиконання або неналежного виконання договору, умови дострокового розірвання договору.

Договір укладено з метою створення нових та поліпшення існуючої навчально-матеріальної та соціально-побутової бази, забезпечення професійно-практичної підготовки, вирішення соціальних питань працівників та учнів училища. Сторони домовились, що передбачені договором роботи будуть здійснюватися на земельних ділянках та в приміщеннях позивача (пункт 1.2.1 договору).

Відповідно до пункту 2 договору відповідач зобов`язувався із використанням власних засобів виробництва та сільгосптехніки із залученням учнів та працівників позивача здійснювати вирощування зернових культур та обслуговування об`єктів тваринництва та птахівництва, при цьому до 1 лютого кожного року план вирощування с/г культур мав узгоджуватись сторонами шляхом складання відповідного завдання.

Пунктом 4.1 договору визначено, що незалежно від результатів роботи по вирощуванню врожаю та реалізації продукції тваринництва відповідач перераховує позивачеві щоквартально кошти у розмірі 141210,00 грн. (сім відсотків від грошової оцінки сільськогосподарських угідь) до 10 числа місяця, наступного за звітним кварталом, або виконує на дану суму будівельні роботи за потреби позивача.

Судом встановлено, що протягом дії договору відповідачем систематично порушувались його умови: розрахунки проводились несистематично, чим порушувався пункту 4.1 договору, в порушення пунктів 2.2, 2.3, 2.5, 2.6, 2.7, відповідач не залучав учнів та працівників позивача для обслуговування об`єктів тваринництва та птахівництва та вирощування сільськогосподарської продукції, не використовував техніку позивача. Семінари, заняття, консультації з учнями не проводились, як і не забезпечувалось проходження ними практики.

Доказів зворотнього відповідач суду не надав.

Більш того, відповідач без будь-якого узгодження скористався землями училища і посіяв зернові культури в 2019 році, чим порушив умови пункту 2.2 договору, а також в порушення умов пункту 4.1 договору відповідач станом на 10 квітня 2019 року своєчасно не розрахувався перед позивачем і має заборгованість в сумі 140000,00 грн.

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів урегульовано главою 53 Цивільного кодексу України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів визначено главою 20 Господарського кодексу України.

За змістом статті 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивачем 15.03.2019 у відповідності до вимог статті 188 Господарського кодексу України, направлена відповідачеві претензія-пропозиція розірвати договір у зв`язку з порушенням відповідачем істотних умов укладеного між сторонами договору.

Зазначена претензія-пропозиція позивача залишена відповідачем без відповіді.

Згідно статті 651 Цивільного кодексу України,зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною.

Згідно цієї норми істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, установлених зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні з`ясувати не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у виді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Відповідачем в порушення умов укладеного між сторонами договору допущено прострочення сплати платежів за договором, що підтверджується банківськими виписками, і станом на 10.04.2019 відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 140000,00 грн.

Посилання відповідача на його пропозиції в січні 2019 року узгодити посіви культур, суд вважає необґрунтованим, оскільки в жовтні 2018 року відповідачем вже були використані без узгодження з позивачем земельні ділянки державної власності (здійснено посіви неузгоджених культур і неузгоджено на яких саме земельних ділянках вони мали бути посіяні), а саме: відповідач без згоди позивача засіяв 150 га на території Ворожбянської сільради, що є фактичним самовільним зайняттям відповідачем зазначених вище земельних ділянок.

Пропозиції відповідача щодо семінарів та практики учнів були отримані позивачем після отримання відповідачем пропозиції позивача розірвати договір.

Крім того, влітку 2018 року таких пропозицій позивач від відповідача не отримував, навчання учнів влітку не проводилося, оскільки учбовий рік не розпочався. Доказів зворотнього відповідачем до суду не надано та матеріали даної справи не містять.

Оскільки в даному випадку недотримання відповідачем умов договору нівелюють мету його укладення сторонами, а відповідач користується землями державної власності на свій розсуд без погодження завдання їх використання з позивачем як законним землекористувачем таких земельних ділянок, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для розірвання договору № 1 від 03.2018 про надання послуг вирощування сільськогосподарської продукції, укладеного між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані, підтверджуються матеріалами, які містяться в справі та поясненнями наданими учасниками справи, а тому підлягають задоволенню, заперечення відповідача суд не приймає до уваги, оскільки заперечення відповідача не спростовують доводів позивача та суперечать фактичним обставинам справи.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в розмірі 1921,00 грн. покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73, 74, 76-79, 123, 129, 233, 236-238, 240, 252, 255, 256 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Розірвати договір № 1 від 3 січня 2018 про надання послуг вирощування сільськогосподарської продукції, укладений між Державним професійно-технічним навчальним закладом «Лебединське вище професійне училище лісового господарства» (42200, Сумська область, м. Лебедин, вул. 19 Серпня, буд. 61, ідентифікаційний код 02547346) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумбуд-Агро» (40000, м. Суми, вул. Петропавлівська, буд. 86, ідентифікаційний номер 39306890).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумбуд-Агро» (40000, м. Суми, вул. Петропавлівська, буд. 86, ідентифікаційний номер 39306890) на користь Державного професійно-технічного навчального закладу «Лебединське вище професійне училище лісового господарства» (42200, Сумська область, м. Лебедин, вул. 19 Серпня, буд. 61, ідентифікаційний код 02547346) витрати по сплаті судового збору в сумі 1921,00 грн.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Згідно статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 12 червня 2019 року.

Суддя Н.О. Спиридонова