ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року

м. Київ

Справа № 904/3028/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

за участю секретаря судового засідання - Лихошерст І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорожспецсплав"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.02.2019 (головуючий суддя - Іванов О.Г., судді: Дармін М.О., Антонік С.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорожспецсплав"

до Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів"

про стягнення штрафних санкцій та 3% річних

за участю:

від позивача: Мудра І.А. (адвокат)

від відповідача: Переяславська М.В. (адвокат),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Запорожспецсплав" (далі - позивач), звернувшись в суд з позовом з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просило стягнути з Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (далі - відповідач) 6 590 016, 40 грн. штрафних санкцій за договором поставки №719/2016-Н/1603311 від 01.06.2016, з яких 6 226 626, 28 грн. - штраф та 363 390, 12 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов вищезазначеного договору в частині здійснення своєчасної оплати за товар.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2018 (суддя Васильєв О.Ю.) позов задоволено повністю.

Суд першої інстанції встановив порушення відповідачем умов договору щодо термінів оплати товару, відхиливши доводи відповідача стосовно неможливості своєчасної оплати отриманого ним товару внаслідок зволікання позивача з наданням документів, що стосуються товару, оскільки навіть відсутність таких документів взагалі не впливає на можливість оплати отриманого товару, характеристики, кількість, вартість та умови оплати якого погоджені сторонами у договорі та специфікаціях до нього.

Оскарженою постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20.02.2019 вказане рішення скасовано і прийнято нове, яким позовні вимоги задоволено частково, стягнуто 201 583,79 грн. - 3% річних, в решті позовних вимог відмовлено, здійснено розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати прийняту у справі постанову, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, судові витрати за подання касаційної скарги покласти на відповідача. Ці вимоги мотивовано порушенням апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з неповним з`ясуванням умов укладеного між сторонами договору, що мало наслідком прийняття помилкового рішення, котре не відповідає правовим позиціям Верховного Суду та Верховного Суду України.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості, а оскаржувані судові рішення, як законні та такі, що відповідають обставинам справи, залишити без змін.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи оскаржувану постанову, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Судами попередніх інстанцій у цій справі встановлено, що 01.06.2016 між Акціонерним товариством "Нікопольський завод феросплавів" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Запорожспецсплав" (постачальник) було укладено договір поставки №719/2016-Н/1603311, відповідно до умов пункту 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити та передати у власність покупцеві дослідну партію продукції коксохімічного виробництва (товар) відповідно до сортаменту, якості, термінам, в обсязі, за цінами і на умовах, передбачених в додатках (специфікаціях) до цього договору, які є його невід`ємною частиною, а покупець зобов`язався оплатити та прийняти товар на умовах, передбачених цим договором.

Спір у даній справі виник з підстав невчасної оплати відповідачем вартості отриманого у період з 16.07.2016 до 04.06.2017 товару.

Як встановлено судом апеляційної інстанції пунктом 7.4. договору передбачено, що за повну або часткову відмову від оплати товару, узгодженого в специфікації (додатку) до цього договору, або не вибірку товару зі складу постачальника у строк, встановлений у специфікації (додатку) до цього договору, покупець зобов`язується сплатити постачальнику штраф у розмірі 10% від вартості товару, від якого він відмовився (не сплатив) або не вибрав в установлений цим договором строк (т.1, а.с.53-60).

Приймаючи оскаржувану постанову, апеляційний суд свої висновки мотивував тим, що за змістом пункту 7.4 Договору таку умову стягнення штрафу, як повна або часткова відмова від оплати товару, узгодженого в специфікації (Додатку) до цього Договору, не можна ототожнювати із штрафною санкцією за порушення термінів оплати товару, оскільки за умовами Договору стягнення штрафу можливо лише у випадку "відмови від оплати товару". Стягнення штрафу за "несвоєчасну оплату товару" або "відмову від оплати товару у строк, встановлений Договором (специфікацією)", Договором не передбачений.

Враховуючи, що в частині рахунків, наданих самим позивачем відповідачеві для проведення останнім оплати, були виявлені недоліки, то суд задовольнив вимоги про стягнення 3% річних частково в межах доведених вимог, враховуючи умови пунктів 3.1, 3.4 Договору та положення статті 666 Цивільного кодексу України.

Підстави для скасування вказаної постанови відсутні з огляду на таке.

Статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Таким чином як вірно вказав суд апеляційної інстанції, відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору поставки товару, є господарськими зобов`язаннями, а згідно з приписами статей 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) і 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Приймаючи оскаржувану постанову, апеляційний суд з аналізу змісту пункту 7.4 договору дійшов підставного та обґрунтованого висновку, що його умови не можуть бути підставою для стягнення з відповідача 10% штрафу за прострочення строків оплати вартості товару, оскільки умови цього пункту передбачають відповідальність покупця у вигляді нарахування 10% штрафу від вартості товару, від якого він відмовився (не сплатив) або не вибрав в установлений цим договором строк у разі саме повної або часткової відмови від оплати товару або не вибірки товару зі складу постачальника у строк, встановлений у специфікації (додатку) до цього договору.

Так, як встановлено судами, за змістом наведеного пункту, за повну або часткову відмову від оплати товару, узгодженого в специфікації (додатку) до цього договору, або не вибірку товару зі складу постачальника у строк, встановлений у специфікації (додатку) до цього договору, покупець зобов`язується сплатити постачальнику штраф у розмірі 10% від вартості товару, від якого він відмовився (не сплатив) або не вибрав в установлений цим договором строк.

Суд апеляційної інстанції визнав, що таку умову стягнення штрафу, як повна або часткова відмова від оплати товару, узгодженого в специфікації (Додатку) до цього Договору, не можна ототожнювати із штрафною санкцією за порушення термінів оплати товару, оскільки за умовами Договору стягнення штрафу можливо лише у випадку "відмови від оплати товару". Стягнення штрафу за "несвоєчасну оплату товару" або "відмову від оплати товару у строк, встановлений Договором (специфікацією)", Договором не передбачений. Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають встановленим судами обставинам справи та наведеним нормам права.

Отже апеляційний суд правомірно відмовив у стягненні з відповідача на користь позивача 10% штрафу від вартості несвоєчасно сплаченого товару на підставі пункту 7.4. договору у розмірі 6 226 626,28 грн., і аргументи, викладені в касаційній скарзі зазначеного не спростовують.

Щодо вимог про стягнення 3% річних в порядку частини 2 статті 625 ЦК України, то колегія суддів також погоджується з висновками апеляційної інстанції, яка частково задовольняючи позовні вимоги в цій частині, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми, правильно визнала, що така підлягає стягненню в частині, оскільки із встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи щодо взятих сторонами зобов`язань за умовами укладеного між ними договору вбачається, що вчасне виконання відповідачем обов`язку із оплати кореспондувалося із вчасним виконанням позивачем власних обов`язків за умовами договору. Позивач же, як встановлено судом апеляційної інстанції, надсилав на адресу відповідача передбачені умовами договору документи із неточностями, частина документів не відповідала умовам договору та фактичним обставинам поставки про що відповідач повідомляв позивача відповідними листами.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають положенням статей 193 ГК України і 526 ЦК України щодо того, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, отже відповідач за наведених обставин на законних підставах вправі був очікувати від позивача належного виконання свого обов`язку, і лише таке належне виконання зобов`язання передбачало оплату, тому такі висновку суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими.

Оскільки апеляційним судом встановлено, що 3% річних за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань нараховані позивачем на частину грошових зобов`язань відповідача, по яких рахунки-фактури або акти приймання-передачі товару мали недоліки, а саме невірно зазначена маса вантажу, завищена сума рахунку, невірно вказані номера залізничних накладних, невірно зазначені номера рахунків та актів, тощо, і позивачем зазначені недоліки в подальшому усувались шляхом повторного надання документів з виправленими даними, враховуючи умови пунктів 3.1, 3.4, 3.11, 4.1, 4.6. договору, як це встановлено судами, колегія суддів визнає висновки апеляційної інстанції про часткове задоволення позову такими, що відповідають наведеним вище нормам законодавства.

Викладеним спростовуються аргументи, зазначені в касаційній скарзі щодо незаконності прийнятої у справі постанови.

Посилання на неправильну оцінку апеляційним судом доказів у справі, відхиляються колегією суддів в силу положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України за приписами якої суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (ч.1); суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч.2).

Посилання на невідповідність висновків суду правовим позиціям Верховного Суду України у справі №3-77гс15 і Верховного Суду у справах №910/49/17, №910/9472/17 №923/712/17 про те, що факт невиставлення/ненаправлення позивачем рахунку на оплату не звільняє відповідача від обов`язку оплатити послуги, надані позивачем, оскільки за своєю правовою природою рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги і ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, відхиляється Судом через те, що у вказаних справах суди встановили відмінні від даних обставини, а саме належне виконання кредитором (продавцем, постачальником, замовником) своїх обов`язків за договором щодо своєчасного надання документів, зокрема актів приймання-передачі товару з правильними даними у них, в розрізі умов, укладених між сторонами угод, що могло суттєво вплинути на права та обов`язки відповідача.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, а аргументи, викладені у відзиві щодо законності та обґрунтованості оскарженої постанови суду, знайшли своє підтвердження.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови та задоволення касаційної скарги немає.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 1 пункту 3 підпункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання касаційної скарги належить покласти на позивача.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорожспецсплав" залишити без задоволення, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.02.2019 у справі Господарського суду Дніпропетровської області № 904/3028/18, залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов