ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2019 року Справа № 903/729/16

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Крейбух О.Г. , суддя Юрчук М.І.

секретар судового засідання Саган І.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Белкін Л.М.,

від відповідача 1: не з`явився,

від відповідача 2: Олексюк А.Л.,

від третьої особи: не з`явився,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні спільну апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецуправління Дорсервіс" та Приватного підприємства "Ірома" на рішення господарського суду Волинської області від 20.11.2018 (повний текст складено 29.11.2018) у справі № 903/729/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Профкапітал")

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецуправління Дорсервіс"

до Приватного підприємства "Ірома"

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання права власності на приміщення

ВСТАНОВИВ:

ПАТ Західінкомбанк звернувся з позовом до відповідачів ТОВ Спецуправління Дорсервіс та ПП Ірома про визнання права власності на 86/100 добудови адміністративного приміщення /А-5/ по пр. Перемоги, 15 у м. Луцьку.

В обгрунтування вимог зазначає, що 19 січня 1998 року рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів №5 було затверджено прийняття в експлуатацію добудови адмінприміщення по пр. Перемоги, 15 загальною площею 1098,17 м.кв., замовником якого виступало МП „Інкомсервіс. Вказане приміщення будувалося, як адмінприміщення банку „Західінкомбанк, а загальна площа всього приміщення на момент введення в експлуатацію становила 1098,17 м.кв. Добудова адмінприміщення по пр. Перемоги, 15 у м. Луцьку, замовником якої виступило МП „Інкомсервіс, мала своє цільове призначення, в ньому мав знаходитись ПАТ „Західінкомбанк. При цьому вказує, що право власності на нерухоме майно по пр. Перемоги, 15 площею 1098,00 кв.м. у ПАТ „Західінкомбанк виникло на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.1999 в момент передачі даного майна. У відповідності до акту-прийому передачі від 27.10.1999 року, передача вказаного приміщення від продавця (МП Інкомсервіс) до покупця (КБ „Західінкомбанк) відбулася саме 27 жовтня 1999 року. Отже право власності на нерухоме майно по пр. Перемоги, 15 у м. Луцьку площею 1098,00 м.кв. у ПАТ Західінкомбанк виникло саме 27.10.1999 року - в момент підписання вказаного вище акту прийому-передачі. Разом з тим, зазначає, що даний договір купівлі-продажу від 27.10.1999 посадовими особами ПАТ Західінкомбанк був виявлений на стадії введення тимчасової адміністрації банку. Однак, 22.12.2015 року ПАТ "Західінкомбанк" отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, з якої стало відомо, що добудова адміністративного приміщення /А-5/ по пр. Перемоги, 15 у м. Луцьку зареєстрована за ПП "Ірома" в розмірі 68/100 приміщення та ТОВ "Спецуправління Дорсервіс" в розмірі 18/100 приміщення. Вважаючи, що відповідачі у справі зареєструвавши за собою право власності на приміщення добудови, порушили право власності ПАТ "Західінкомбанк" що і стало підставою для звернення до суду.

Рішенням господарського суду Волинської області від 20.11.2018 у справі № 903/729/16 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шум М.С., суддя Кравчук А.М., суддя Якушева І.О.) позов задоволено.

Приймаючи рішення місцевий господарський суд погодився з доводами позивача, що згідно з чинними на момент укладення договору положеннями ЦК УРСР право власності у ПАТ "Західінкомбанк" на спірне приміщення виникло на підставі договору та з моменту прийняття майна за двостороннім актом приймання-передачі від 27.10.1999 року. При цьому дотримання нотаріальної форми договору в обов`язковому порядку не вимагалось, а момент виникнення права власності не пов`язувався з державною реєстрацією цього права. Посилання відповідачів на реалізацію ними скасувальної умови договору, за якою у випадку зміни учасника (співвласника) Банку продавець мав право вимагати припинення дії договору і повернення сторін в першопочаткове становище, судом не прийнято до уваги, оскільки доказів в підтвердження направлення Банку письмової вимоги-повідомлення про припинення дії договору відповідачами не подано.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі - ПП "Ірома" та ТОВ "Дорсервіс" подали спільну апеляційну скаргу, в якій просять останнє скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові.

В обгрунтування скарги зазначають, що місцевим господарським судом були допущені наступні порушення:

- статтей 13, 18, 236 ГПК України, що проявилось у визнанні права власності на приміщення добудови, наявність якого позивач доводив наданим суду договором купівлі-продажу від 27.10.1999 року у зміненій редакції, фактично запереченій і не взятій до уваги судом, не надавши будь-яких інших доказів набуття і наявності у нього цього права;

- ігноруванні та прямому порушенні рішення господарського суду Волинської області від 21.07.2016 року у справі № 903/1330/15, яке вступило в законну силу, про відмову у визнанні договору ренти, за яким підвальні гаражні приміщення добудови були передані попереднім власником ПП "Ірома" в ренту ТОВ "Спецуправління Дорсервіс", в зв`язку з відсутністю у ПАТ 2Західінкомбанк" права власності на ці приміщення;

- ухваленні рішення, яке не грунтується на засадах верховенства права і не є обгрунтованим та законним;

- невиконанні вказівок Верховного Суду, викладених у його постанові від 22.02.2018 року у цій же справі щодо обов`язковості доведення позивачем наявності у нього права власності на оспорювану частину добудови та врахуванні при новому розгляді справи факту надіслання відповідачем - ПП "Ірома" позивачу повідомлення про припинення договору купівлі-продажу в зв`язку з наступленням скасувальних умов відповідно до розділу 2 договору купівлі-продажу;

- переоцінці висновків Верховного Суду, викладених у вказаній постанові та підданню сумніву обставин і фактів, які відповідно до постанови є доведеними і сумніву не викликають (укладення договору з включенням до нього скасувальних умов, незаперечність факту надіслання позивачу повідомлення про це);

- ухваленні судового рішення, яке заперечує і повністю нівелює рішення суду Волинської області від 26.02.2018 року, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 31.05.2018 року та постанову Верховного Суду України від 27.09.2018 року у справі № 903/844/17;

- статтей 61, 220 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст. 210, 212, 392, 640, 651, 657 ЦК України 2004 року, ст. 3 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апелянтів заперечує з наступних мотивів:

- відповідно до ЦК УРСР 1963 року виникнення права власності не залежало від державної реєстрації цього права. Момент набуття права власності - момент передачі речі, що доведений позивачем належним письмовим доказом - актом прийому-передачі від 27.10.1999 року. Дана обставина правомірно врахована судом першої інстанції при ухваленні рішення;

- правовідносини між сторонами, які виникли у 1999 році не можуть бути врегульовані нормативно-правовими актами (зокрема ЦК України 2004 року, Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Тимчасовим положенням № 7/5 від 07.02.2002 про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно), які були прийняті у 2002-2004 роках. Отже посилання апелянтів на вказані норми є безпідставними та необгрунтованими;

- обгрунтування доводів апеляційної скарги рішеннями у справі № 903/1330/15 є безпідставним, оскільки в них судом встановлено лише обставину укладення між МП "Інкомсервіс" та КБ "Західінкомбанк" договору купівлі-продажу приміщення по пр. Перемоги, 15 у м. Луцьку. Інше - оціночні судження суду, що не носять характеру преюдиції згідно вимог ст. 75 ГПК України. Крім того, оцінку даним посиланням відповідача вже надав Верховний Суд у постанові від 22.02.2018 в даній справі, вказавши, що вирішальним для даного спору є самостійне дослідження та надання відповідної оцінки доводів та доказів позивача та відповідача;

- згідно ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних прововідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постановах Верховного Суду у справах № 904/4573/16, № 175/2254/15 надано висновки щодо застосування ст. 128 ЦК УРСР до правовідносин набуття права власності до прийняття ЦК України 2004 року та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", за якими виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації цього права.

Третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апелянтів заперечує з тих же підстав, що і позивач. Звертає увагу, що посилання апелянтів судові рішення у інших справах, де за твердженнями останніх встановлені преюдиціальні факти відсутності права власності на приміщення у позивача, не заслуговують на увагу. Однією з підстав скасування Верховним Судом попередніх судових рішень у даній справі та направлення її на новий розгляд стало те, що замість самостійного дослідження суди попередніх інстанцій послалися на преюдицію судових рішень в інших справах.

Залучений до участі у справі правонаступник позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Профкапітал" у додаткових поясненнях підтримує позицію попередника та додатково зазначає, що примірник договору купівлі-продажу від 27.10.1999 зі скасувальною умовою, на дійсності якого настоюють відповідачі, не відповідає тим реаліям які існували на момент його укладення. Зокрема, сама по собі скасувальна умова в даному договорі суперечить теорії цивільного права, оскільки може бути застосована лише до діючого договору та визначати момент його зміни в разі настання певної скасувальної умови. Натомість договір купівлі-продажу від 27.10.1999 року припинив свою дію внаслідок його виконання сторонами. Покупець сплатив кошти за придбане майно, а продавець передав майно за актом. Відтак, дію договору купівлі-продажу було вичерпано. Зазначення у скасувальній умові наступного тексту: "У разі зміни учасника покупця, який володіє контрольним пакетом..." є сумнівним, оскільки на момент укладення договору серед учасників КБ "Західінкомбанк" не існувало жодного, хто володів "контрольним пакетом". Звертає увагу, що договір в цій редакції скріплено печаткою банку, зразок якої не подавався Національному Банку України. За наведених обставин вважає, що вказана редакція договору вчинена "заднім числом" та є підробленою невідомими особами з метою позбавлення банку власних активів. Зазначає при цьому, що з загальнодоступної інформації вбачається пов`язаність посадових осіб (учасників) відповідачів та позивача. Зокрема, засновником ПП "Ірома" є Гаврилишина Ірина Василівна, яка також є керівником ТОВ "Спецуправління Дорсервіс" та дочкою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , які були учасникам КБ "Західінкомбанк", в тому числі станом на дату укладення договору купівлі-продажу від 27.10.1999 року.

За умовами ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Судом досліджуються докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 269 ГПК України колегією суддів не приймається до уваги додана позивачем до заяви про визнання доказу належним від 24.05.2019 року копія нотаріально посвідченої заяви свідка ОСОБА_3 , оскільки остання не була предметом розгляду в суді першої інстанції та заявником не обгрунтовано поважності причин неподання вказаного доказу до місцевого господарського суду.

Аналогічно судом відхилено клопотання відповідача-2 про перенесення розгляду справи задля виклику в судове засідання свідків.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзиви на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, з урахуванням приписів ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 жовтня 1999 року між МП Інкомсервіс (продавець), правонаступником якого є ПП „Ірома та КБ „Західінкомбанк (покупець), правонаступником якого є ПАТ „Захід інкомбанк, був укладений договір купівлі-продажу приміщення, що знаходиться в м. Луцьку по пр. Перемоги, 15.

Судовою колегією відмічається, що сторони у справі не заперечують факту укладення договору купівлі-продажу приміщення від 27.10.1999 року, однак обгрунтовують та заперечують обставини справи його різними редакціями.

Зокрема позивачем до позовної заяви додано примірник договору купівлі-продажу від 27.10.1999 року, умови якого викладені в наступній редакції (а.с. 23-24 т. 1).

1. ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ.

"Продавець" продає, а "Покупець" купує приміщення, площею 1098 кв.м., що знаходиться в м. Луцьку по пр. Перемоги, 15. Згідно ст. 30 Змельного кодексу України, з переходом права власності на майно, що купується, до "Покупця" переходить право користування земельною ділянкою площею 1900 кв.м., на якій знаходиться приміщення.

Вартість приміщення, що продається згідно даного договору становить 126138,04 (Сто двадцять шість тисяч сто тридцять вісім) грн., в тому числі ПДВ - 21023,01 грн.

2. УМОВИ ДОГОВОРУ.

Оплата вартості приміщення здійснюється в одноденний строк з моменту підписання даного договору.

Фактична передача приміщення здійснюється в одноденний строк з моменту поступлення коштів на рахунок Продавця № 0 в КБ "Західінкомбанк", МФО 303484 і оформляється актом прийому-передачі.

3. ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ СТОРІН.

За невиконання чи неналежне виконання зобов`язань по даному договору, його зміну чи розірвання в односторонньому порядку сторони відшкодовують заподіяні збитки, в тому числі і упущену вигоду.

Договір в будь-який час може бути розірвано за згодою сторін. В цьому випадку сторони повертаються в початкове становище.

4. ПОРЯДОК РОЗГЛЯДУ СПОРІВ.

Спори, які будуть виникати з даного договору, сторони будуть намагатись вирішити за взаємною згодою.

Якщо сторонги не зможуть досягти компромісу, то спір буде вирішуватись третейським судом в особі заступника директора колективної Фірми "Інтер-В" ОСОБА_4 . Позовні заяви в такому випадку слід направляти за адресою: 263005, м. Луцьк, пр. Перемоги, 15, КП "Інтер-В" з поміткою "третейський суд".

5. ВСТУП ДОГОВОРУ В СИЛУ.

Договір вступає в силу з дня підписання його обома сторонами.

Датою вступу договору в силу вважається 27 жотня 1999 р.

6. ЗМІНИ І ДОПОВНЕННЯ ДОГОВОРУ.

Дійсними і обов`язковими для сторін являються ті зміни і доповнення, які вони погодились прийняти. Зміни і доповнення до договору можуть бути внесені тільки в письмовій формі. Згодою рахуються і домовленості між представниками сторін, досягнуті шляхом обміну листами, телеграмами.

7. ДОДАТКОВІ УМОВИ ДОГОВОРУ.

"Покупець" зобов`язується надати позику в розмірі 2.700.000,00 (два мільйона сімсот тисяч) гривень терміном на три роки.

8. СТРОК ДІЇ ДОГОВОРУ.

Даний договір вступає в силу з моменту підписання його обома сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Даний договір укладений в двох примірниках, кожен з яких має рівну юридичну силу.

Юридична адреси і реквізити сторін:

"Продавець": ................................................................."Покупець":

МП "Інкомсервіс" КБ "Західінкомбанк"

(адреса, рахунок) (адреса, рахунок)

Директор Бусел М ОСОБА_5 В. Голова ОСОБА_6 Гаврилишин

До вказаного договору додається Акт прийому-передачі від 27.10.1999 року, згідно якого передається приміщення площею 1098 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, пр. Перемоги, 15, вартістю 126138,04 грн.

Позивач стверджує, що саме ця редакція договору купівлі-продажу від 27.10.1999 року є достовірною, оригінальною та автентичною. Вказаний оригінальний примірник договору та акт прийому-передачі був виявлений в ПАТ "Західінкомбанк" у травні 2016 року при підготовці передачі документів банку на архівне зберігання у Національний Банк України в зв`язку з ліквідацією банку. До цього часу, представники банку мали в своєму розпорядженні договір у зміненій редакції (яка визнається відповідачами), та який на думку позивача було залишено в банку невстановленими особами взамін оригінального.

В свою чергу відповідачі заперечують зазначені доводи позивача та вказують, що дійсною є наступна редакція договору (а.с. 57-59 т. 1).

1. ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ.

"Продавець" продає, а "Покупець" купує приміщення, площею 1226,7 кв.м., що знаходиться в м. Луцьку по пр. Перемоги, 15 (крім ресторану та гаражів). Згідно ст. 30 Змельного кодексу України, до "Покупця" переходить право користування земельною ділянкою площею 270 кв.м., на якій знаходиться приміщення.

Вартість приміщення, що продається згідно даного договору становить 126138,04 (Сто двадцять шість тисяч сто тридцять вісім) грн., в тому числі ПДВ - 21023,01 грн.

2. УМОВИ ДОГОВОРУ.

Оплата вартості приміщення здійснюється в одноденний строк з моменту підписання даного договору.

Фактична передача приміщення здійснюється в одноденний строк з моменту поступлення коштів на рахунок Продавця № 0 в КБ "Західінкомбанк", МФО 303484.

У разі зміни учасника Покупця, який володіє контрольним пакетом, Продавець має право за своїм вибором або вимагати від Покупця доплати різниці між продажною ціною, вказаною в п. 1 та дійсною вартістю приміщень визначеною відповідно до висновку експерта на момент такої вимоги, або припинити дію цього Договору, повернути Покупцю одержані кошти та вимагати повернення приміщень, вказаних в п. 1 цього договору.

3. ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ СТОРІН.

За невиконання чи неналежне виконання зобов`язань по даному договору, його зміну чи розірвання в односторонньому порядку сторони відшкодовують заподіяні збитки, в тому числі і упущену вигоду.

Договір в будь-який час може бути розірвано за згодою сторін. В цьому випадку сторони повертаються в початкове становище.

4. ПОРЯДОК РОЗГЛЯДУ СПОРІВ.

Спори, які будуть виникати з даного договору, сторони будуть намагатись вирішити за взаємною згодою.

Якщо сторонги не зможуть досягти компромісу, то спір буде вирішуватись третейським судом в особі заступника директора колективної Фірми "Інтер-В" ОСОБА_4 . Позовні заяви в такому випадку слід направляти за адресою: 263005, м. Луцьк, пр. Перемоги, 15, КП "Інтер-В" з поміткою "третейський суд".

5. ВСТУП ДОГОВОРА В СИЛУ.

Договір вступає в силу після підписання його обома сторонами.

Датою вступу в силу рахується 27 жотня 1999 р.

6. ЗМІНИ І ДОПОВНЕННЯ ДОГОВОРУ.

Дійсними і обов`язковими для сторін являються ті зміни і доповнення, які вони погодились прийняти. Зміни і доповнення до договору можуть бути внесені тільки в письмовій формі. Згодою рахуються і домовленості між представниками сторін, досягнуті шляхом обміну листами, телеграмами.

7. ДОДАТКОВІ УМОВИ ДОГОВОРУ.

"Покупець" зобов`язується надати позику в розмірі 2 700 000,00 (Два мільйони сімсот тисяч) гривень терміном на три роки.

8. СТРОК ДІЇ ДОГОВОРУ.

Даний договір вступає в силу з моменту підписання його обома сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Даний договір укладений в двох примірниках, кожен з яких має юридичну силу.

Юридична адреси і реквізити сторін:

"Продавець": ................................................................."Покупець":

МП "Інкомсервіс" КБ "Західінкомбанк"

(адреса, рахунок) (адреса, рахунок)

Директор Бусел М.В. Голова ОСОБА_6 Гаврилишин

До вказаного договору додається Акт прийому-передачі від 27.10.1999 року, згідно якого передається приміщення площею 1226,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, пр. Перемоги, 15, вартістю 126138,04 грн.

Також відповідачами до відзиву на позовну заяву (а.с. 41-60 т. 1) додано Додаткову угоду № 1 від 07.08.2001 р. до договору купівлі-продажу від 27.10.1999 р. наступного змісту.

"За домовленістю сторін відповідно до п. 6 "зміни і доповнення до договору" договору купівлі-продажу від 27.10.99 р. у зв`язку із прийняттям нової редакції Закону України "Про банки і банківську діяльність" абзац 3 пункту 2 "Умови договору" вищезазначеного договору викласти в наступній редакції:

У разі зміни голови правління, введення тимчасової адміністрації, ліквідації Покупця, зміни учасника Покупця, переуступки істотної участі в статутному капіталі Покупця, Продавець має право за своїм вибором або вимагати від Покупця доплати різниці між продажною ціною, вказаною в п. 1 та дійсною вартістю приміщень визначеною відповідно до висновку експерта на момент такої вимоги, або припинити дію цього Договору, повернути Покупцю одержані кошти та вимагати повернення приміщень, вказаних в п. 1 цього договору."

Колегія суддів відмічає, що скасовуючи рішення попередніх судових інстанцій у даній справі та направляючи справу № 903/729/16 на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що вирішальним для даного спору було самостійне дослідження судами з наданням відповідної оцінки доводам та доказам позивача та відповідача-2 щодо того, чи виникло у позивача в силу ст. 128 ЦК УРСР та по факту передачі приміщення право власності на нього, або дане право не перейшло до позивача в зв`язку з закріпленою в п. 2 договору скасувальною умовою. (ст. 9 постанови ВС від 22.02.2018).

Тобто судом мають бути досліджені в повній мірі подані сторонами докази у справі, в тому числі і різні за своїм змістом примірники договорів (як докази виникнення права власності), оскільки дослідження доказів не відноситься до компетенції Верховного Суду.

Місцевий господарський суд під час нового розгляду справи не надав оцінки поданим сторонами примірникам договорів купівлі-продажу від 27.10.1999 року та обгрунтовував свої висновки виходячи з редакції договору зі скасувальною умовою.

Усуваючи зазначений недолік судова колегія приймає до уваги наступні обставини.

Як вбачається з примірників договорів купівлі-продажу від 27.10.1999, їх різниця відображається в п. 1 "ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ", а саме:

- "Продавець" продає, а "Покупець" купує приміщення, площею 1098 кв.м., що знаходиться в м. Луцьку по пр. Перемоги, 15. Згідно ст. 30 Змельного кодексу України, з переходом права власності на майно, що купується, до "Покупця" переходить право користування земельною ділянкою площею 1900 кв.м., на якій знаходиться приміщення. (для зручності - за редакцією позивача);

- "Продавець" продає, а "Покупець" купує приміщення, площею 1226,7 кв.м., що знаходиться в м. Луцьку по пр. Перемоги, 15 (крім ресторану та гаражів). Згідно ст. 30 Змельного кодексу України, до "Покупця" переходить право користування земельною ділянкою площею 270 кв.м., на якій знаходиться приміщення. (для зручності - за редакцією відповідачів).

А також в п. 2 "УМОВИ ДОГОВОРУ", а саме:

- Оплата вартості приміщення здійснюється в одноденний строк з моменту підписання даного договору.

Фактична передача приміщення здійснюється в одноденний строк з моменту поступлення коштів на рахунок Продавця № 0 в КБ "Західінкомбанк", МФО 303484 і оформляється актом прийому-передачі. (За редакцією позивача);

- Оплата вартості приміщення здійснюється в одноденний строк з моменту підписання даного договору.

Фактична передача приміщення здійснюється в одноденний строк з моменту поступлення коштів на рахунок Продавця № 0 в КБ "Західінкомбанк", МФО 303484.

У разі зміни учасника Покупця, який володіє контрольним пакетом, Продавець має право за своїм вибором або вимагати від Покупця доплати різниці між продажною ціною, вказаною в п. 1 та дійсною вартістю приміщень визначеною відповідно до висновку експерта на момент такої вимоги, або припинити дію цього Договору, повернути Покупцю одержані кошти та вимагати повернення приміщень, вказаних в п. 1 цього договору. (За редакцією відповідачів).

Окрім цього, примірники договорів скріплені різними печатками КБ "Західінкомбанк" - без зазначення ідентифікаційного номеру юридичної особи (за редакцією позивача) та із зазначеним ідентифікаційним номером (за редакцією відповідачів).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 19.01.98 № 5 було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію добудови адмінприміщення банку "Західінкомбанк" по проспекту Перемоги, 15 загальною площею 1098,17 кв.м.

З наведених в акті комісії даних вбачається, що об`єкт має такі показники: загальна площа - 1098,17 кв.м., кількість поверхів - 4, будівельний об`єм - 4836,7. (а.с. 26-28 т.1).

В Реєстраційному посвідченні на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, виданому МП "Інкомсервіс" 04.05.1998 значиться: "добудова адміністративного приміщення в цілому площею 1002,7 кв.м. (виправлено на 1098,2 з поміткою виправленому вірити за підписом начальника БТІ та державного реєстратора)". (а.с. 200 т. 2).

Таким чином, у примірнику договору позивача відображена загальна площа приміщення 1098 кв.м., яка зафіксована актом державної приймальної комісії.

Зазначення саме такої площі обумовлено тим, що діючими на час введення об`єкту в експлуатацію нормами (СНиП 2.09.04-87) до загальної площі будівлі не відносились підвальні приміщення. Відтак за актом комісії прийнято в експлуатації приміщення в цілому без зазначення підвальних площ.

Також, як свідчать дані технічного паспорту на адмінбудинок по вул. Перемоги, 15 в м. Луцьку, складеного станом на 10.04.1998 року (розділ ІІІ. Загальні відомості) - число поверхів 5, загальний об`єм будинку 4874,0 куб. м., загальна площа 1002,7 кв.м., балансова вартість 133975,0 крб. (а.с. 48-61 т. 3; а.с. 24-27 т. 5).

При цьому відповідно до експлікації внутрішніх площ - всього площа будинку становить 1226,6 кв.м., з якої загальна - 1002,7 кв.м.

Згідно математичного підрахунку визначених поповерхових площ приміщення, площа 1002,7 кв.м. не включає в себе площу підвальних приміщень в розмірі 223,9 кв.м.

В подальшому, в зв`язку з прийняттям Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна", затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 № 127, зареєстрованої в Мінюсті України 10.07.2001 за № 582/5773, підрахунок площі будинку здійснюється за сумою площ внутрішніх приміщень технічного, першого і наступних поверхів. Загальна площа громадського будинку визначається як сума площ приміщень всіх поверхів (уключаючи технічний, мансардний, цокольний та підвальний).

Відповідно у всіх пізніше складених технічних документах по вказаному приміщенню, в т.ч. реєстраційних діях зазначається загальна площа приміщення в розмірі 1226,6 кв.м.

Зазначеним стверджується та обставина, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу від 27.10.1999 року сторони могли оперувати визначеними загальними площами приміщення в розмірі 1098,2 кв.м. (згідно Акту державної приймальної комісії) або 1002,7 (згідно Реєстраційного посвідчення та технічного паспорту), що відповідало діючому на той час законодавству.

Тобто, відображення площі приміщення в розмірі 1226,7 кв.м. могло відбуватися після затвердження наведеної вище Інструкції 2001 року.

При цьому неврахування площі підвалу до поняття "загальна площа" не свідчить про здійснення продажу будівлі без підвалу, оскільки останній є приналежністю будівлі та лише не відзначався в загальних параметрах (площах) останньої.

Про вказане свідчить також і та обставина, що відповідно до предмету договору від 27.10.1999 року (в наданій позивачем редакції) вказується про купівлю-продаж приміщення, а не частини приміщення.

З огляду на вказане судова колегія дійшла висновку, що надана позивачем редакція договору від 27.10.1999 року в більшій мірі відповідає реальному стану речей на момент його укладення.

Поряд з цим, аналізуючи положення розділу 2 "УМОВИ ДОГОВОРУ" договорів (із скасувальною обставиною та без її зазначення), судом враховано наступне.

За твердженнями представників ПП "Ірома" скасувальна умова в редакції: "У разі зміни учасника Покупця, який володіє контрольним пакетом...." обумовлювалась тим, що учасник КБ "Західінкомбанк" ОСОБА_1 на час укладення договору купівлі-продажу від 27.10.1999 року володів у статутному фонді банку часткою в розмірі 80% фонду (акції в кількості 120090 шт.). Вказане відображено в повідомленні № 46 від 30.09.2011 про припинення дії договору від 27.10.1999 року за скасувальною умовою, адресованому в.о. голови правлінння ПАТ "Західінкомбанк" Гриценку М.С. (а.с. 65-68 т. 1).

Натомість з відкритих даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на веб-сайті Міністерства юстиції України вбачається, що Комерційний банк "Західінкомбанк" з моменту створення (1993) та до 2009 року перебував у формі товариства з обмеженою відповідальністю. Перетворення банку в публічне акціонерне товариство відбулось в 2009 році. Тобто ствердження про володіння ОСОБА_1 акціями в статутному фонді банку в кількості 120090 шт. (80% фонду) станом на 1999 рік не відповідає дійсності.

Згідно наданих позивачем редакцій Статуту КБ "Західінкомбанк" станом на 1997 рік найбільшими учасниками були АТВТ "Волиньвтормет" (частка 20,769%), фірма "Інтер-Техно" (частка 28,846%), Луцьке підприємство електротранспорту (частка 19,231 %). Учасники ОСОБА_7 В.Б. та ОСОБА_7 Н ОСОБА_5 А. володіли частками у розмірі 13,293% та 0,577% відповідно.

Згідно Статуту КБ "Західінкомбанк" в редакції змін станом на 14.12.1999 року, ОСОБА_1 володів часткою у розмірі 25,580%, а ОСОБА_2 . - 20,708%. Інші учасники в менших розмірах. При цьому положення статуту містили припис, що частка будь-якого з учасників не повинна перевищувати 35 відсотків Статутного фонду.

Відповідно до нової редакції Статуту ТОВ КБ "Західінкомбанк", зареєстрованої в грудні 2005 року частка ОСОБА_1 в статутному капіталі товариства склала 73,77%. (а.с. 166-182 т. 5).

Таким чином матеріали справи свідчать, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 27.10.1999 жодний із учасників ТОВ КБ "Західінкомбанк" не володів "контрольним пакетом", а відтак включення до умов договору скасувальної обставини з відповідним формулюванням не відповідає дійсності.

Стосовно різних відбитків печатки на примірниках договорів судом враховується наступне.

Як зазначено позивачем в додаткових поясненнях від 19.12.2016 р. № 1527-19 (а.с. 25-70 т.2) відповідно до вимог НБУ комерційним банком "Західінкомбанк" надавались Волинському обласному управлінню Національного банку України картки із зразками підписів уповноважених осіб та відбитків печатки КБ "Західінкомбанк". З відповіді Національного банку вбачається, що в період з 14.08.1995 року по 01.04.2002 року КБ "Західінкомбанк" використовував зразок печатки без зазначення ідентифікаційного номеру юридичної особи. Заміна відповідної картки з новим зразком печатки відбулась 01.04.2002 року. Також до пояснень надано ряд документів за період з 1997 по 2001 роки, які скріплені печаткою КБ "Західінкомбанк" без зазначення ідентифікаційного номеру юридичної особи.

Заперечуючи вказані пояснення відповідачі зазначають, що необхідність зазначення індентифікаційного номеру на печатці є обов`язковою вимогою відповідно до Постанови КМУ від 22.01.1996 № 118 та п. 7 затвердженого нею Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України.

Також в підвердження використання печатки з ідентифікаційним номером, представником відповідачів подано оригінал змін до Статуту КБ "Західінкомбанк" (зареєстрованих в НБУ 26.09.2001) та оригінал договору № 0211-63 від 02.11.2001 про придбання банком частки ЛП Електротранспорту, які засвідчені мокрою печаткою КБ "Західінкомбанк" з ідентифікаційним номером.

Вказане, на думку відповідачів, свідчить про існування печатки КБ "Західінкомбанк" з відображенням ідентифікаційного номеру станом на 1999 рік та можливість її паралельного застосування з іншими печатками не зважаючи на надані позивачем докази.

Судом з даного приводу відзначається, що ні вищевказаною постановою ні Положенням про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій не встановлювалось обов`язку зазначати ідентифікаційний номер юридичної особи на печатках. Даними нормативними актами визначався лише обов`язок підприємств та організацій бути включеними до реєстру та при вчиненні господарських операцій та поданні звітності зазначати в документах власний ідентифікаційний номер.

При цьому надані відповідачами докази застосування КБ "Західінкомбанк" печатки з ідентифікаційним номером свідчать про її використання в 2001 році, а не в 1999.

Відтак судова колегія вважає, що відповідачами не спростовано належними доказами документально підтверджених аргументів позивача про використання КБ "Західінкомбанк" саме в спірний період (1999 рік) однієї печатки без зазначення ідентифікаційного номеру.

Щодо заперечень відповідачів про неможливість відображення в предметі договору купівлі-продажу приміщення від 27.10.1999 року (за редакцією позивача) переходу до "Покупця" права користування земельною ділянкою площею 1900 кв.м., на якій знаходиться приміщення, оскільки такої земельної ділянки ніколи не існувало, судом відмічається наступне.

Заперечуючи дані обставини у відзиві на позовну заяву № 24 від 25.04.2018, № 4/25 від 25.04.2018, поданому до суду 25.04.2018 (а.с. 6-32 т. 5) відповідачами до вказаного відзиву додані документи, які засвідчують протилежні обставини.

Зокрема, Рішенням Луцької міської ради від 25.11.2003 № 13/43 "Про включення МП "Інкомсервіс" в перелік земельних ділянок несільськогосподарського призначення, що заплановано продати протягом 2003-2004 років" вирішено включити мале підприємство "Інкомсервіс" на пр. Перемоги, 15 загальною площею 0,19 в додатковий перелік земельних ділянок несільськогосподарського призначення, що заплановано продати у власність протягом 2003-2004 років. Доручено міському управлінню земельних ресурсів розробити технічний паспорт земельної ділянки, а у разі необхідності, забезпечити розробку проекту відведення.

З довідки визначення грошової оцінки земельної ділянки, складеної Луцьким міським управлінням земельних ресурсів 25.03.2004 року № 345, вбачається, що грошова оцінка здійснювалась на підставі заяви МП "Інкомсервіс" відносно земельної площею 1900 кв.м. по пр. Перемоги, 15, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, цільове призначення - для обслуговування офісу. Документи, що встановлюють право власності та/або користування землею: державний акт на право постійного користування землею.

При цьому, з наявних в матеріалах справи копій Реєстраційного посвідчення від 04.05.1998 року на добудову адмінприміщення по пр. Перемоги, 15 в м. Луцьку за МП "Інкомсервіс", вбачається, що останнє видавалось на підставі Рішення виконкому Луцької міської ради № 204 від 22.06.99 про виділення земельної ділянки та Акту про готовність до експлуатації, затвердженим рішенням № 5 від 19.01.98.

Однак не зважаючи на наявність зазначених посилань в офіційних документах щодо перебування в користуванні МП "Інкомсервіс" земельної ділянки та її розміру, яка існувала на час укладення договору купівлі-продажу, відповідачами дані обставини категорично заперечуються.

В подальшому, за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 08.02.2005, МП "Інкомсервіс" стало власником земельної ділянки площею 0,1723 га по пр. Перемоги АДРЕСА_1 для обслуговування адміністративних приміщень, що стверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 27.11.2006 № 22.

Зазначеними доказами опосередковано підтверджується факт виділення та перебування в постійному користуванні МП "Інкомсервіс" (правонаступником якого є ПП "Ірома") земельної ділянки площею 0,19 га по пр. Перемоги АДРЕСА_2 15 в м. Луцьку для обслуговування офісу. Та лише з фактом придбання в подальшому у власність даної земельної ділянки її розмір було змінено.

Наведене свідчить, що відображення в договорі купівлі-продажу (за редакцією позивача) переходу до "Покупця" права користування земельною ділянкою площею 1900 кв.м., є цілком допустимим фактом.

Підсумовуючи вищевикладене, з урахуванням положень ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України колегія суддів дійшла висновку, що поданий позивачем примірник договору купівлі-продажу від 27.10.1999 року, за яким здійснено продаж приміщення, площею 1098 кв.м., що знаходиться в м. Луцьку по пр. Перемоги, 15 (без скасувальної умови) в повній мірі відповідає фактичним обставинам на момент його укладення.

Таким чином суд вважає вказаний примірник належним та достовірним доказом набуття КБ "Західінкомбанк" права власності на спірне приміщення в сукупності з урахуванням інших обставин та доказів.

Відповідно інша редакція договору від 27.10.1999 року (зі скасувальною умовою), є такою що не підтверджує дійсних намірів сторін в момент його укладення та не відповідає сукупності зібраних доказів. Викладені в даному примірнику договору умови щодо площі приміщення, скасувальних обставин, проставлення печатки іншого зразка вказують на редагування його положень в часових межах після 2001 року, що не відповідає даті укладення договору.

Судом відзначається також редакційна суперечність умов даного договору, яка виражається в тому, що згідно предмету договору "продавець" продає, а "покупець" купує приміщення, площею 1226,7 кв.м., що знаходиться в м. Луцьку по пр. Перемоги, 15 (крім ресторану та гаражів).

Тобто, за намаганням сформулювати продаж частини приміщення шляхом зазначення примітки - крім ресторану та гаражів, фактично вказується продаж приміщення в цілому площею 1226,7 кв.м. Вказане знаходить своє підтвердження в акті прийому-передачі від 27.10.1999 року, як додатку до договору, де відзначається передача приміщення площею 1226,7 кв. без будь-яких застережень стосовно ресторану і гаражів.

Зазначені невідповідності вказують на внесення редакційних правок в основний текст договору, який не регламентував продаж приміщення частинами.

Таким чином редакція договору купівлі-продажу приміщення від 27.10.1999 року (зі скасувальною умовою) не може бути прийнята судом в якості достовірного доказу.

Відповідно не може бути розцінена судом в якості належного доказу і додаткова угода № 1 від 07.08.2001 року до договору купівлі-продажу від 27.10.1999 (а.с. 60 т. 1), якою за домовленістю сторін вносяться зміни до абзацу 3 пункту 2 "Умови договору", оскільки зазначений абзац фігурує лише в редакції договору зі скасувальною обставиною.

З огляду на вказане судова колегія вважає недоцільним надання оцінки доказам, які стосуються реалізації відповідачем-2 скасувальної умови, оскільки визнана судом в якості належного доказу редакція договору купівлі-продажу від 27.10.1999 року таких застережень не містить.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, предметом спору у цій справі є вимога позивача про визнання за ним право на нерухоме майно на підставі, зокрема, ст.317-319, 321, 391-392 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто у позивача є право власності на певне майно і має місце факт оспорювання належного позивачу права.

На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права, на захист якого подано позов, останній повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його право власності на вказане майно.

Договір купівлі-продажу від 27 жовтня 1999 року укладено до набрання чинності Цивільним кодексом України, у зв`язку з чим при вирішенні питання стосовно його відповідності вимогам щодо форми, змісту, волі сторін (тобто умовам дійсності угод) підлягають застосуванню норми, що діяли в момент укладення такого договору.

Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно ст.128 ЦК УPCP 1963 р. (який діяв на момент укладення договору купівлі-продажу від 27.10.1999 року) право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

В силу ст. 224 Цивільного кодексу УРСР (чинному на момент укладення вищезазначеного договору), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи стверджується, що вартість приміщення була сплачена банком на рахунок продавця в розмірі 126138,04 грн. Даний факт не заперечується відповідачами.

27 жовтня 1999 року було складено акт прийому-передачі приміщення, відповідно до якого МП "Інкомсервіс" передав, а КБ "Західінкомбанк" прийняв приміщення площею 1098 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, пр. Перемоги, 15, вартістю 126138,04 грн.

Як зазначалось вище, під вказаним розміром площі розуміється все приміщення в цілому.

Чинне на момент укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу законодавство не визначало, як обов`язкову нотаріальну форму договору купівлі-продажу нерухомого майна, крім жилого будинку (у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа) (ст.227 Цивільного кодексу УРСР).

Таким чином, судом першої інстанції вірно вказано, що для вищезазначеного договору купівлі-продажу не була передбачена обов`язкова нотаріальна форма.

Договір купівлі-продажу 27.10.1999 в редакції без скасувальної умови недійсним судом не визнавався, доказів протилежного суду не подано.

Судом було підставно відмічено, що відповідно до ЦК УРСР 1963 виникнення права власності не залежало від державної реєстрації цього права.

Щодо посилання апелянтів на необхідність реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна та інструкцію «Про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», затвердженої наказом Держкомбуду №121 від 09.06.1998р.(далі - інструкція), судом першої інстанції вірно враховано наступне.

- Інструкція вимагала реєстрації права власності, а не договору. В той же час право власності набувалось на підставі договору купівлі-продажу у відповідності до ст. 128 ЦК УРСР і момент виникнення цього права не пов`язувалось з моментом його державної реєстрації, відповідно таке право не могло бути припиненим через відсутність такої реєстрації;

- вказана Інструкція є підзаконним нормативно-правовим актом і не може змінювати чи доповнювати положення Закону, яким є ЦК УРСР, який чітко передбачив у ст.128 момент набуття особою права власності - з моменту передачі речі.

У Постановах Верховного Суду у справах № 904/4573/16 від 29.03.2018 року, № 175/2254/15 від 06.03.2018 року, Верховний Суд надав висновки щодо застосування ст. 128 ЦК УРСР до правовідносин набуття права власності до прийняття ЦК України 2004 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» 2004 р., та чітко зазначив, що відповідно до положень Цивільного кодексу УРСР 1963 року виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації цього права.

Згідно ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Право власності на спірне приміщення у відповідності до ст.128 ЦК УРСР виникло в Банку з моменту його прийняття на підставі двостороннього акту приймання-передачі від 27.10.1999 року.

Момент набуття права власності (момент передачі речі), доведений позивачем належним доказом - актом прийому-передачі від 27.10.1999 року.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України,відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою ст.319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Твердження апелянтів про ігнорування судом першої інстанції обставин, встановлених рішеннями судів у справах № 903/1330/15 та 903/844/17 колегія суддів вважає безпідставним, оскільки однією з підстав скасування Верховним Судом рішень попередніх інстанцій у даній справі та направлення справи № 903/729/16 на новий розгляд було саме помилкове посилання на рішення судів в інших справах (з іншими предметами спору), що призвело до відсутності дій суду відносно самостійного дослідження доказів та доводів сторін у справі № 903/729/16.

Колегією суддів враховується, що місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про задоволення позову, однак в повній мірі не виконав вказівок Верховного Суду, висвітлених в постанові від 22.02.2018 у даній справі, про було вказано вище.

Відповідно до ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст.277 ГПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про задоволення позову, однак з підстав, викладених у мотивувальній частині даної постанови апеляційної інстанції, з огляду на що рішення суду першої інстанції підлягає зміні. Викладені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому остання не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.129 ГПК України понесені апелянтами судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на останніх.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, ч. 4 ст. 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Спільну апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецуправління Дорсервіс" та Приватного підприємства "Ірома" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 20 листопада 2018 року у справі №903/729/16 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

3. Резолютивну частину рішення господарського суду Волинської області від 20.11.2018 року залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "14" червня 2019 р.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Юрчук М.І.