ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2019 р. м. Київ Справа№ 911/2782/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Браславець Ю.Ю.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 30.05.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Господарського суду Київської області від 11.02.2019 (повний текст підписано 04.03.2019)

у справі №911/2782/18 (суддя Конюх О.В.)

за позовом Державного підприємства "Укрсервіс Мінтрансу"

до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

про стягнення 414 041,53 грн.

В судовому засіданні 30.05.2019 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 Державне підприємство "Укрсервіс Мінтрансу" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення 414 041,53 грн. боргу за договором оренди нерухомого майна.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди нерухомого майна в частині повної та своєчасної оплати.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.02.2019 у справі №911/2782/18 позов задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства Обслуговування повітряного руху України на користь Державного підприємства "Укрсервіс Мінтрансу" 349 899,65 грн. основного боргу, 47 548,01 грн. пені, 12 596,39 грн. інфляційних втрат, 3 997,48 грн. 3% річних, 6 210,63 грн. судового збору.

Рішення мотивоване доведеністю та обґрунтованістю позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач 22.03.2019 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апелянт вказує, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, безпідставним та таким, що підлягає скасуванню.

Апелянт вказує, що акт про фактичне розміщення та користування приміщенням від 08.11.2017, в якому зазначено, що відповідач в період з 01.03.2017 по 28.09.2017 фактично розміщувався у нежитлових приміщеннях загальною площею 421,7 кв. м. в адміністративній будівлі, що розташована за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, буд. 14, балансоутримувачем якої є позивач, не підписано посадовими особами з боку орендодавця - Фондом державного майна України, що передбачено п. 1 ч. 1 ст. 287 ГК України.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, представник позивача зазначає, що апелянтом не конкретизовано, які саме норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна» чи будь-які інші положення чинного законодавства України були порушені ДП "Укрсервіс Мінтрансу", як балансоутримувачем та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву, як орендодавцем під час укладання договору №7936/01 від 24.04.2018 про внесення змін до договору оренди №7936 від 29.09.2017.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2019 апеляційну скаргу відповідача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2019 відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 30.05.2019.

Явка представників сторін

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 30.05.2019 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 30.05.2019 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи в судовому засіданні апеляційної інстанції 30.05.2019 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

29.09.2017 між РВ ФДМУ по м. Києву (орендодавець) та ДП Украерорух (орендар) укладено договір оренди №7936 нерухомого майна, що належить до державної власності (далі - Договір оренди), згідно якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 493,9 кв.м., яке перебуває на балансі ДП "Укрсервіс Мінтрансу" за адресою м. Київ, проспект Перемоги 14 з метою: 72,2 кв.м. - розміщення офісу, 421,7 кв.м. - розміщення обладнання, яке використовується для забезпечення безпеки польотів, організації фіксованого телефонного зв`язку (пункти 1.1, 1.2 Договору оренди);

- орендар вступає у строкове платне користування майном не раніше дати підписання сторонами договору та Акту передачі-приймання майна (пункт 2.1 Договору оренди);

- орендна плата за базовий місяць оренди (серпень 2017) 122828,42 грн. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (пункти 3.1, 3.3 Договору оренди);

- орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу щомісяця, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним у співвідношенні - 70% - до державного бюджету, 30% - балансоутримувачу (пункт 3.6 Договору оренди). У разі припинення (розірвання) договору орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передачі включно (пункт 3.11 Договору оренди);

- орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі стягується у відповідному співвідношенні з нарахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати (пункт 3.7 Договору оренди). У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості (пункт 3.8 Договору оренди);

- договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 29.09.2017 по 29.08.2020 (пункт 10.1). У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (пункт 10.4 Договору оренди).

За Актом приймання-передавання орендованого майна від 29.09.2017, підписаного та скріпленого печатками орендаря, орендодавця, та балансоутримувача, орендар прийняв у користування нежитлові приміщення площею загальною площею 493,9 кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, підписаного між ДП "Укрсервіс Мінтрансу" та ДП "Украерух" акту звірки, копій банківських виписок та картки рахунку 3611, орендар сплачував орендну плату за договором.

Разом із тим, 24.04.2018 між РВ ФДМУ по м. Києву та ДП "Украерорух" було укладено договір №7936/01 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна від 29.09.2017 №7936, за яким сторони доповнили розділ 5 "Обов`язки орендаря" пунктом 5.15, згідно якого погодили, що у зв`язку з тим, що частина орендованого нерухомого майна (421,70 кв.м.) використовувалась орендарем до укладення договору оренди, а саме з 01.03.2017, орендар зобов`язався протягом трьох місяців після підписання цього договору про внесення змін перерахувати до державного бюджету та балансоутримувачу орендну плату в розмірі 699799,30 грн. без ПДВ за період із 01.03.2017 - до 28.09.2017.

Балансоутримувачем ДП "Укрсервіс Мінтрансу" та орендарем ДП "Украерорух" 24.04.2018 також було підписано та скріплено печатками Акт №УС-0000599 приймання передачі наданих послуг з 01.03.2017 по 28.09.2017 на загальну вартість послуг з оренди 699799,30 грн. без ПДВ (839759,16 грн. з ПДВ), балансоутримувачем було виписано, а орендарем отримано рахунок-фактуру №УС-0000599 від 10.05.2018 на оплату 349899,65 грн. (30% орендної плати балансоутримувачу та повна сума ПДВ).

11.05.2018 ДП "Укрсервіс Мінтрансу" зареєстровано відповідну податкову накладну від 24.04.2018 №127.

За умовами Договору №7936/01 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна орендна плата 699799,30 грн. (без ПДВ) за період фактичного користування частиною приміщення (для розміщення обладнання, яке використовується для забезпечення безпеки польотів, організації фіксованого телефонного зв`язку) мала бути сплачена до 24.07.2018, а з 25.07.2018 настало прострочення.

Відповідач доказів оплати орендної плати за договором №7936/01 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна суду не подав.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу з орендної плати (30% балансоутримувачу плюс повна сума ПДВ) в розмірі 349899,65 грн. є обґрунтованою.

Крім того, місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3 % річних в розмірі, заявленому позивачем.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 ГК України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК України).

Відносини сторін за правовою природою є договором найму (оренди). Згідно ч. 1 ст. 759, ч. 1 ст. 761, ч. 1 ст. 762 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відносини сторін даного Договору регулюються також Законом України "Про оренду державного та комунального майна", який є спеціальним законом з питань оренди державного майна та, відповідно до частин першої та другої ст. 1, регулює організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до частини 1 ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частини 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При задоволенні позову в частині стягнення з відповідача основної заборгованості, судом першої інстанції враховано твердження відповідача про суперечність Договору №7936/01 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна пункту 2.1 Договору оренди та ст.ст. 10, 12, 13 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", оскільки термін оренди є однією з істотних умов договору, який вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору, а пунктом 2.1 договору передбачено, що орендар вступає у строкове платне користування майном не раніше дати підписання сторонами договору та Акту передачі-приймання майна.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, фактичне користування частиною орендованого приміщення у період з 01.03.2017 по 28.09.2017 для розміщення обладнання відповідачем та позивачем визнається та підтверджується матеріалами справи, зокрема листом позивача до РВ ФДМУ по м. Києву від 15.08.2017 №34/526-08.

Відповідно до частини 3 ст. 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання. Згідно частини 1 ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини 1 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

В силу презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Прямої заборони сторонам розповсюдити дію договору оренди на строк, що передує його фактичному підписанню, закон не містить. Суду не подано доказів того, що Договір №7936/01 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна від 29.09.3017 №7936 від 24.04.2018 визнано судом недійсним, або що зобов`язання за ним сторонами припинено у будь-який інший спосіб.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Враховуючи викладене, та встановлені судом першої інстанції обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про обґрунтованість та доведеність позовних вимог в частині стягнення з відповідача 349 899,65 грн. основного боргу за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №7936 від 29.09.2017.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача за прострочення грошового зобов`язання пеню в сумі 47548,01 грн., 3 997,48 грн. 3% річних та 12 596,39 грн. інфляційних втрат (за період з 25.07.2018 по 10.12.2018).

Оскільки зобов`язання по сплаті орендної плати фактично не були виконані відповідачем, а термін виконання зобов`язання сплив 24 липня 2018, Позивачем було нараховано пеню на суму заборгованості відповідно п. 3.7 Договору, інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Зазначене кореспондується з положеннями ст. 549 ЦК України, відповідно до яких неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобов`язання мало бути виконано. Відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Інше встановлено пунктом 3.7 Договору оренди, відповідно до якого орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу з урахуванням пені в розмірі подвійної ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Перевіривши розрахунок пені, колегією суддів встановлено, що його зроблено арифметично вірно та у відповідності до умов договору та вимог закону, відтак вимога позивача про стягнення з відповідача 47 548,01 грн. пені підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16/3-1522гс16.

Перевіривши розрахунок 3% річних, колегією суддів встановлено, що його зроблено арифметично вірно та у відповідності до умов договору та вимог закону, відтак вимога позивача про стягнення з відповідача 3997,48 грн. 3% річних підлягає задоволенню.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відтак, здійснивши перевірку розрахунку інфляційних втрат (за повні місяці існування заборгованості серпень-листопад 2018) не виходячи за межі заявленого позивачем періоду (25.07.2018 - 10.12.2018), колегією суддів встановлено, що належні до стягнення з відповідача на користь позивача інфляційні втрати становлять 17 785,93 грн. Суд, ухвалюючи рішення, не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог (частина 2 ст. 237 ГПК України), відтак вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 12 596,39 грн. інфляційних втрат підлягає задоволенню.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що акт про фактичне розміщення та користування приміщенням від 08.11.2017, в якому зазначено, що відповідач в період з 01.03.2017 по 28.09.2017 фактично розміщувався у нежитлових приміщеннях загальною площею 421,7 кв. м. в адміністративній будівлі, що розташована за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, буд. 14, балансоутримувачем якої є позивач, не підписано посадовими особами з боку орендодавця - Фонду державного майна України, що передбачено п. 1 ч. 1 ст. 287 ГК України.

Колегія суддів зазначає, що Акт фактичного розміщення та користування орендованим приміщенням був підписаний безпосередньо між позивачем, як Балансоутримувачем будівлі та відповідачем, як Орендарем, а правове оформлення останнього та обов`язковість підписання його зі сторони Орендодавця не регламентоване нормативно-правовими актами.

Крім цього, Акт фактичного розміщення та користування приміщенням не є документом для нарахування орендної плати, а є лише правочином, яким встановлено речове право користування приміщеннями загальною площею 421,7 кв.м.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про задоволення позову.

Доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає обґрунтованими з вищевикладених підстав.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Господарського суду Київської області від 11.02.2019 у справі №911/2782/18.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Господарського суду Київської області від 11.02.2019 у справі №911/2782/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 11.02.2019 у справі №911/2782/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/2782/18 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 18.06.2019.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б.Михальська

А.І. Тищенко