РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.05.2019Справа № 910/1885/19

За позовом Приватного акціонерного товариства "Завод Південкабель"

до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (відповідач 1);

Публічного акціонерного товариства "Одеський кабельний завод "Одескабель"

(відповідача 2);

про визнання патентів недійсними.

Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Дюбко С.П.

Представники:

Від позивача: Краюшкін В. В., адвокат, довіреність № 19-юр від 28.11.2018 р.;

Від відповідача 1: не з`явилися;

Від відповідача 2: Дідик С. О., адвокат, довіреність № б/н від 30.11.2018 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Приватне акціонерне товариство "Завод Південкабель" з позовом про визнання недійсними патентів України № 109921 на корисну модель "Кабель волоконно-оптичний" від 12.09.2016 і патент № 109922 на корисну модель "Кабель волоконно-оптичний" від 12.09.2016, що належать Публічному акціонерному товариству "Одеський кабельний завод "Одескабель".

Позовні вимоги мотивовані тим, що Публічне акціонерне товариство "Одеський кабельний завод "Одескабель" подав до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України заявку щодо реєстрації корисної моделі "Кабель волоконно-оптичний" та отримав два патенти № 109921 та № 109922, які не відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про охорону прав на винаходи та корисні моделі" щодо критерію новизни. На думку позивача, наявність таких патентів порушує його права як провідного виробника кабельної продукції в Україні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2019 року позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Завод Південкабель" залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків.

До господарського суду від Приватного акціонерного товариства "Завод Південкабель" надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 року відкрито провадження у справі № 910/1885/19 та вирішено справу № 910/1885/19 розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання, підготовче засідання призначено на 16.04.2019 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу № 910/1885/19 до судового розгляду по суті на 14.05.2019 року.

У судовому засіданні 14.05.2019 оголошено перерву в слуханні справи по суті до 23.05.2019 р.

Під час розгляду спору по суті 23.05.2019 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач 1 у судове засідання 23.05.2019 не з`явився, хоча про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. У своїх письмових поясненнях відповідач проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити.

Представник відповідача 2 у судовому засідання проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у своїх письмових запереченнях на позовну заяву.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

З огляду на наведене та з урахуванням того, що неявка представника відповідача 1 не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ

За Приватним акціонерним товариством "Завод Південкабель" зареєстрований патент України № 96612 від 10.02.15 р. (заявка № u201409673 від 04.09.2014) на корисну модель «Волоконно-оптичний кабель».

За Публічним акціонерним товариством "Одеський кабельний завод "Одескабель" зареєстровані патент України № 109921 від 12.09.2016 (заявка № u 201605137) на корисну модель «Кабель волоконно-оптичний» та патент України № 109922 від 12.09.2016 (заявка № u 201605138) на корисну модель «Кабель волоконно-оптичний».

Позивач обгрунтовуючі свої вимоги зазначає, що вказані вище патенти відповідача 2 не відповідають вимогам ст. 7 Закону України «Про охорону прав на винаходи та корисні моделі», а саме умові патентоздатності «новизна».

На підтвердження своїх доводів позивачем долучено до позовної заяви висновок експертів № G-011-CIB/18 від 15.01.2019 за результатами проведення комісійної експертизи у сфері інтелектуальної власності, яким було встановлено, що корисні моделі «Кабель волоконно-оптичний» за патентами України № 109921 та № 109922 не відповідають умові патентоздатності «новизна».

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 18 травня 2016 у справі №6-658цс15 Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні".

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 9 грудня 2015 року по справі №6-849цс15, де висловив наступну правову позицію: З урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України,частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Також, ця ж сама позиція висловлена у постанові ВСУ у справі №6-84цс14 від 03.09.2014: "З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні".

Позивач у своїй позовній заяві та під час розгляду справи по суті жодним чином не обґрунтував як саме спірні патенти відповідача 2 порушують його права, зокрема, які надаються позивачу за його патентом.

Таким чином позивачем документально не підтверджено, у чому саме полягає порушення його права та законних інтересів відповідачем-2.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині визнання патентів України на винахід № 109921 та № 109922 недійсними, недоведені, необґрунтовані, та такі, що не відповідають фактичним обставинам справи, а відтак задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Одночасно, надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення означеної статті повністю узгоджуються з приписами ст.17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen .), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Завод Південкабель" задоволенню не підлягають, оскільки оскаржувані патенти Публічного акціонерного товариства "Одеський кабельний завод "Одескабель" № 109921 та № 109922 на корисну модель «Кабель волоконно-оптичний» жодним чином не порушують прав чи законних інтересів позивача.

З огляду на наведене позовні вимоги відхиляються повністю, а судові витрати у справі покладаються на позивача відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 03.06.2019.

Суддя О.В. Мандриченко