ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2019 р. Справа№ 910/974/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Бовсуновська Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 11.07.2018 (повний текст рішення складено 19.07.2018)

у справі № 910/974/18 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний

університет розвитку людини «Україна»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова

компанія «Фактор плюс»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Офіс сервіс люкс»

про визнання договорів недійсними

В С Т А Н О В И В:

Вищий навчальний заклад «Відкритий міжнародний університет розвитку люди «Україна» (далі - ВНЗ Відкритий міжнародний університет розвитку люди «Україна», позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор плюс» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс», відповдіача-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Офіс Сервіс Люкс» (далі - ТОВ «Офіс Сервіс Люкс», відповідача-2) про визнання договору № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимог від 02.10.2017 та договору № 02/10-17/3 від 02.10.2017 про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, які укладено між відповідачами 1 та 2, недійсними. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що згадані договори суперечать приписам ст. 203, 215, 1077 ЦК України, ст. ст. 17, 24 Закону України «Про іпотеку», відтак підлягають визнанню недійсними в судовому порядку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2018 у справі № 910/974/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ВНЗ «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням вимог матеріального права. За твердженнями апелянта, судом першої інстанції не взято до уваги, що оспорюваний Договір № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Фактор плюс» та ТОВ «Офіс сервіс люкс», має ознаки договору факторингу та відповідає істотним умовам договору факторингу. Крім цього, апелянт стверджував, що відповідачами неправомірно та безпідставно розділено суму кредитного зобов`язання боржника на дві частини, які виникли з основного зобов`язання, забезпеченого єдиним предметом іпотеки. Відповідачі також порушили право позивача мирно володіти своїм майном, за відсутності правових підстав розділили розмір грошових зобов`язань на частини і передали предмет іпотеки в якості забезпечення лише частини зобов`язань. Крім цього, його, позивача, не було повідомлено про відступлення прав вимоги за основними договорами та договором іпотеки.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач-1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив про безпідставність тверджень апелянта про те, що оспорюваний Договір про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017 має ознаки договору факторингу, оскільки за цим договором не передбачено плати первісного кредитора на користь нового кредитора за надання послуги фінансування, як це визначено ст. 1077 ЦК України. На переконання відповідача-1, чинне законодавство України не обмежує кредитора в праві вільного розпорядження існуючим правом вимоги, в тому числі відступлення таких права/їх частини третім особам. За твердженнями відповідача-1, ні в позовні заяві, ні в апеляційній скарзі позивач так і не довів порушення укладенням відповідачами спірних договорів його прав або охоронюваних законом інтересів, оскільки позивач, який не є стороною оскаржуваних правочинів, не довів, що в результаті укладення спірних договорів про відступлення права вимоги обсяг його майнових зобов`язань, змінився. При цьому, позивач, свідомо ухиляючись від виконання обов`язків щодо повернення кредитних коштів (отриманих згідно умов Кредитних договорів), сам вчинив дії, направлені на настання для нього встановлених законом правових наслідків Кредитними договорами та Договором іпотеки, адже з моменту отримання кредитних коштів, позивач завжди мав право здійснити погашення заборгованості в повному обсязі на користь кредитора, а також уникнути відповідних правових наслідків, пов`язаних з грубим порушенням ним норм чинного законодавства України. Відтак, звернення TOB «Офіс Сервіс Люкс» стягнення на предмет іпотеки є реалізацією законних прав кредитора в зв`язку з порушенням позивачем умом Кредитного договору та Договору іпотеки тощо.

Відповідач-2 заперечуючи проти апеляційної скарги, також подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. За твердженнями відповідача-2, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що Договір про відступлення частини вимоги №02/10- 17/2 від 02.10.2017 не є договором факторингу, оскільки не містить умов, які б передбачали передачу грошових коштів новим кредитором в розпорядження первісному кредитору за плату, а правовідносини сторін за спірними правочинами не є відносинами у сфері факторингу. Спірний Договір передбачає купівлю-продаж прав вимоги та є за своєю правовою природою договором відступлення прав вимоги, укладення якого регулюється ст.ст. 512-519 ЦК України та суб`єктний склад на укладення яких не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, а отже, наявність у відповідача-1, як нового кредитора ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу не вимагається. Разом з цим, відповідач-2 зазначив, що позивач не довів порушення його прав або охоронюваних законом інтересів укладенням відповідачами спірних договорів. Позивач, який не є стороною оскаржуваних правочинів, не довів, що в результаті укладення спірних договорів про відступлення права вимоги, обсяг його майнових зобов`язань, як власника іпотечного майна, змінився. Крім цього, незгода з оцінкою реалізованого в порядку ст. 37 Закону «Про іпотеку» предмету іпотеки не є підставою для визнання договорів відступлення недійсними тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 04.06.2019 з`явились представники сторін, представник позивача надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідачів 1 та 2 в судовому засіданні апеляційної інстанції надали пояснення, в яких заперечили доводи апеляційної скарги, просили не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 04.08.2008 між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Хрещатик» (кредитором за договором) та ВНЗ «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» (позивачем, позичальником за договором) укладено Генеральний договір № 24-47/1-08/G, за умовами п. 1.1 якого кредитор встановлює позичальнику ліміт кредитних операцій (далі - Ліміт) в розмірі 30 000 000, 00 грн. (тридцять мільйонів гривень) на умовах Положення про фінансово-кредитну підтримку суб`єктів господарювання в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради №375/1351 від 05.07.2001 (зі змінами № 109/109 від 11.07.2002, №373/1783 від 15.07.2004, №425/2886 від 24.11.2005, №165/3256 від 09.03.2006) та згідно з рішенням Конкурсної комісії по відбору проектів для фінансово-кредитної підтримки суб`єктів господарювання в м. Києві, (протокол засідання № 3 від 24.04.2008 року) терміном на 36 (тридцять шість) місяців з 04.06.2008 до 04.06.2011, в межах якого кредитор надає кредитні кошти позичальнику шляхом надання кредитів за окремими кредитними договорами (далі - Договори), що будуть укладені в порядку та на умовах, передбачених цією Угодою. При цьому, вказані Договори є невід`ємною частиною цієї Угоди.

04.06.2008 між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Хрещатик» (кредитором) та ВНЗ «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» (позичальником) укладено Кредитний договір № 24-47/1-08/1.

26.06.2007 між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Хрещатик» (кредитором) та Вищим навчальним закладом «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» (позичальником) укладено Кредитний договір № 54-47/4-07.

10.08.2007 між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Хрещатик» (кредитором) та Вищим навчальним закладом «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» (позичальником) укладено Кредитний договір № 24-47/1-08/1.

24.12.2013 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик», яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Хрещатик», (кредитором) та Вищим навчальним закладом «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» (позичальником) укладено Кредитний договір № 24-47/1-08/1.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань, які випливають з Генерального договору № 24-47/1-08/G від 04.06.2008, Кредитних договорів № 54-47/4-07 від 10.08.2007, № 40-47/4-07 від 26.06.2007, № 225-34-01 від 28.07.2005, 12.06.2008 між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Хрещатик» (іпотекодержателем) та Вищим навчальним закладом «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» (іпотекодавцем) укладено Договір іпотеки № 24-47/1-08/04, за умовами п. 1.1.1 якого предметом іпотеки є майнові права на нерухоме майно, які випливають з Договору № 1 про спільну діяльність від 28.12.2000 з усіма додатковими угодами до нього, укладеними та які будуть укладені між іпотекодавцем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут розвитку людини» (Інститут інвалідів) та Приватним підприємством «ПЕТ», згідно з якими ПП «ПЕТ» зобов`язане реконструювати, побудувати і передати іпотекодавцю та ТОВ «Інститут розвитку людини» (Інститут інвалідів) нежитлові приміщення у м. Києві по вул. Івана Крамського, 10, а саме: навчальний (учбовий) корпус (блок А) загальною площею 3 782,3 кв.м. з прибудованою згідно з позитивним висновком комплексної державної експертизи Спеціалізованої державної організації «Київська міська служба української інвестиційної експертизи (Служба «Київдержекспертиза») Київської міської державної адміністрації 22.02.2008.

22.09.2017 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» (банком за договором) та ТОВ «Фінансова компанія «Фактор плюс» (відповідачем-1, новим кредитором за договором) укладено Договір № 2017/2-Ю про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до п.2.1 якого банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених Договором, права вимоги банку до позичальника - ВНЗ «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» (боржника) за Кредитними договорами № 24-47/1- 08/1 від 04.06.2008, № 58-47/1-13 від 24.12.2013, які укладені в рамках Генерального договору № 24-47/1-08/0 від 04.06.2008, Кредитними договорами 40-47/4-07 від 26.06.2007, № 54-47/4-07 від 10.08.2007, та/або Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008 та/або Договором №58-47/1-13/02 застави рухомого майна (у т.ч. основних засобів) від 25.03.2015, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього договору (далі - Основні договори).

Вказаним Договором сторони погодили, що відступлення банком новому кредитору прав вимоги за Договорами іпотеки/застави, які були укладені в забезпечення виконання зобов`язань боржників за Основними договорами та були посвідчені нотаріально, відбувається за окремим договором, який укладається між сторонами одночасно із укладенням цього Договору та підлягає нотаріальному посвідченню.

22.09.2017 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» (первісним іпотекодержателем за договором) та ТОВ «Фінансова компанія «Фактор плюс» (відповідачем-1, новим іпотекодержателем) укладено Договір № 2017/2-Ю-1 про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П. за реєстровим номером № 1664, за умовами якого первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за Договором іпотеки, визначеним п. 1.2 цього Договору, а новий іпотекодержатель приймає це відступлення.

02.10.2017 між ТОВ «Фінансова компанія «Фактор плюс» (відповідачем-1, первісним кредитором за договором) та ТОВ «Офіс сервіс люкс» (відповідачем-2, новим кредитором за договором) укладено Договір № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває частину права вимоги первісного кредитора до позичальника - ВНЗ «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» в зазначеному у Додатку №1 до цього Договору розмірі, (надалі за текстом - боржник) включаючи права вимоги до правонаступників боржника, спадкоємців боржника або інших осіб, до яких перейшли обов`язки божника за Кредитними договорами: №24-47/1-08/G - Генеральний договір та Кредитними договорами в рамках Генерального №24-47/1-08/1 від 04.06.2008 та №58-47/1-13 від 24.12.2013, а також №40-47/4-07 від 26.06.2007 та №54-47/4-07 від 10.08.2907, Договором іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008 з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору (Основні договори), що були укладені між боржником та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик».

02.10.2017 між ТОВ «Фінансова компанія «Фактор плюс» (відповідачем-1, первісним кредитором за договором) та ТОВ «Офіс сервіс люкс» (відповідачем-2, новим кредитором за договором) укладено Договір № 02/1017/3 про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П. за реєстровим номером № 1664, за умовами якого первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за Договором іпотеки, визначеним п. 1.2 цього Договору, а новий іпотекодержатель приймає це відступлення.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив про порушення його прав та інтересів внаслідок укладання Договору № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги, оскільки вартість предмета іпотеки згідно п.1.4 Договору № 9 від 25.03.2015 про внесення змін до Договору іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008 становить 113 463 030,00 грн. і як наслідок, ТОВ «Фінансова компанія «Фактор плюс» та ТОВ «Офіс сервіс люк» є кредиторами позивача. Проте лише зобов`язання перед ТОВ «Офіс сервіс люк» забезпечені іпотекою, хоча вартість предмета іпотеки є достатньою, щоб забезпечити зобов`язання за Основними договорами, які укладені між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик». Відтак, позивач стверджував, що відповідачами неправомірно та безпідставно розділено суму кредитного зобов`язання боржника на дві частини. Крім цього, оспорюваний Договір про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017 має ознаки договору факторингу, де ТОВ «Офіс сервіс люкс» виступає фактором, проте в Державному реєстрі фінансових установ відсутні будь-які відомості про відповідача-2, що дає підстави стверджувати про відтніть у нього статусу фінансової установи. Отже укладення ним Договору про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017 відбулося з порушенням вимог чинного законодавства та господарської компетенції. За твердженнями позивача, відповідачі порушили право позивача мирно володіти своїм майном, за відсутності правових підстав розділили розмір грошових зобов`язань на частини і передали предмет іпотеки в якості забезпечення лише частини зобов`язань. Крім цього, що його, позивача, не було повідомлено про відступлення прав вимоги за Основними договорами та Договором іпотеки.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачі 1 та 2 стверджували, що волевиявлення боржника не береться до уваги у разі заміни кредитора в зобов`язанні, заміна кредитора у зобов`язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів. Крім цього, повідомлення про відступлення права вимоги надсилалося позивачу у встановленому порядку. Також відповідачі не погоджувались з твердженнями позивача про те, що оспорюваний Договір про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017 має ознаки договору факторингу, оскільки ним не передбачена плата первісного кредитора на користь нового кредитора за надання послуги фінансування, як це визначено ст. 1077 ЦК України. Відповідачі наполягали, що позивачем не зазначено, які саме його права порушено укладенням оспорюваних договорів.

За змістом ч.ч 2, 3 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ст.5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (ст. 20 ГК України).

Одним із способів захисту цивільного права на підставі ч.2 ст. 16 ЦК України може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлено ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» ( далі постанова Пленуму № 9) відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Положеннями п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі постанова Пленуму № 11) встановлено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», частини третьої статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом з цим, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Достатніми на підставі ст.79 ГПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З приводу належності доказів, слід зазначити, що нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

В свою чергу, обов`язок доказування, встановлений статтею 74 ГПК України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За таких обставин, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Крім цього, виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, статті 20 ГК України та ГПК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Правочином на підставі ч.1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Зміст договору згідно ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями п. 3 ч.1 ст. 3, ст. 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору який передбачає, право суб`єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Разом з цим, за приписами ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом не дійсним.

Як вище згадувалось, 02.10.2017 між ТОВ «Фінансова компанія «Фактор плюс» (первісний кредитор) та ТОВ «Офіс сервіс люкс» (новий кредитор) укладено Договір № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває частину права вимоги первісного кредитора до позичальника - ВНЗ «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», в розмірі зазначеному у Додатку №1 до Договору, надалі за текстом - боржник, включаючи права вимоги до правонаступників боржника, спадкоємців боржника або інших осіб, до яких перейшли обов`язки божника за Кредитними договорами: №24-47/1-08/G - Генеральний договір та Кредитними договорами в рамках Генерального №24-47/1-08/1 від 04.06.2008 та №58-47/1-13 від 24.12.2013, а також №40-47/4-07 від 26.06.2007 та №54-47/4-07 від 10.08.2907, Договором іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008 з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до Договору (Основні договори), які були укладені між боржником та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик».

Сторони погодили (п. 2 вказаного Договору), що новий кредитор в день укладення цього договору набуває частину прав кредитора за Основними договорами за умовами Договору, включаючи: право вимагати належного виконання боржником зобов`язання за Основним договором, сплати боржником коштів за основною заборгованістю, сплати процентів згідно Додатку № 1 до Договору, передачі боржником забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за Основним договором. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у Додатку № 1 до Договору, підписаного сторонами в день підписання Договору. Права кредитора за Основними договорами переходять до нового кредитора виключно в розмірі вказаному в Договорі (Додаток № 1 до нього) та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, яке надане банку відповідно до умов Основних договорів.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

В останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положення цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Так, за договором факторингу згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас, щодо суб`єктного складу таких правовідносин положеннями ч. 3 ст. 1079 ЦК України визначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 ст. 1згаданого Закону).

Разом з цим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу за приписами ст. 1077 ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачено, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, яка полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги).

При цьому, виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 910/7038/17, від 21.03.2018 у справі № 910/2489/17.

З огляду на вище наведене, враховуючи зміст та умови Договору № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017, апеляційний суд погоджується із висновками місцевого господарського суду про те, що оспорюваний договір є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, адже за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а також він не є договором про надання фінансової послуги в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Таким чином, відсутні правові підстави стверджувати про порушення відповідачем-2 господарської компетенції при укладенні Договору № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017, як вважає позивач (апелянт).

При цьому, судом першої інстанції правомірно не взято до уваги наданий позивачем Висновок науково-правової експертизи щодо доктринального тлумачення правової природи договору факторингу № 126/113-е від 31.05.2018, виконаний Інститутом держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, оскільки встановлення правової природи оспорюваного договору, тобто вирішення питання права, у даному випадку не потребує спеціальних знань. Разом з цим, у цьому висновку лише йдеться про наявність ознак договору факторингу в Договорі № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017, а не про визначення Договору як договору факторингу.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями ч. 1 ст. 42 ГК України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Тобто, чинне законодавство не позбавляє права особи як кредитора за зобов`язаннями розпоряджатися наявними у нього правами вимоги на власний розсуд, зокрема, здійснювати відступлення/продаж свого права вимоги або її частини іншій особі.

Твердження позивача (апелянта) про неповідомлення його про відступлення права вимоги за оспорюваним Договором спростовуються поданими відповідачем-1 доказами, а саме, повідомленням про відступлення права вимоги № 06/10-17/2 від 06.10.2017 та доказами його направлення та отримання позивачем (описом вкладення у цінний лист, фіскальним чеком від 06.10.2017 та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення).

Крім цього, матеріалами справи встановлено, що 02.10.2017 між ТОВ «Фінансова компанія «Фактор плюс» (первісний іпотекодержатель) та ТОВ «Офіс сервіс люкс» (новий іпотекодержатель) укладено Договір № 02/1017/3 про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П. за реєстровим номером № 1664, за умовами якого первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за Договором іпотеки (п. 1.2 Договору), а новий іпотекодержатель приймає це відступлення.

Відповідно до п. 1.2 Договору новому іпотекодержателю відступаються права вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, укладеному між юридичною особою - ВНЗ «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик», посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П. за реєстровим номером № 1664, з усіма додатковими угодами та додатковими договорами до нього, що є його невід`ємною частиною, відповідно до якого іпотекодавець передав первісному іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: будівлю літ. «Н» блок «А» загальною площею 3495 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Львівська, буд. 23, корп. 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Положеннями п.п. 1.4, 1.5 цього Договору сторони погодили, що укладення цього договору є правовою підставою для заміни сторони іпотекодержателя за Іпотечним договором та переходу (відступлення) від первісного іпотекодержателя до нового іпотекодержателя всього комплексу прав та обов`язків іпотекодержателя за Іпотечним договором. Новий іпотеко держатель набуває в повному обсязі права іпотекодержателя за Іпотечним договором з моменту укладення цього договору.

За приписами ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Як встановлено матеріалами справи, Договір від 02.10.2017 № 02/1017/3 про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008 укладено відповідачами 1 та 2 з дотриманням вимог чинного законодавства у зв`язку з переходом від відповідача-1 до відповідача-2 частини права вимоги до позивача за основним зобов`язанням.

Твердження позивача з приводу його неповідомлення про відступлення права вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані, адже у вище згаданому повідомленні про відступлення права вимоги № 06/10-17/2 від 06.10.2017 зазначено про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008.

Неповідомлення боржника в будь-якому разі не має наслідком недійсність Договору від 02.10.2017 № 02/1017/3 про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, оскільки умовами цього договору (п. 3.3.3) передбачено необхідність лише повідомлення боржника, що не означає необхідності отримання його згоди як іпотекодавця на відступлення прав за Іпотечним договором.

За приписами ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору.

Таким чином, посилання позивача (апелянта) на розподіл кредитних зобов`язань на дві частини, які виникли з основного зобов`язання, забезпеченого єдиним предметом іпотеки, жодним чином не свідчать про порушення законодавства при укладенні оспорюваних договорів, в тому числі Договору від 02.10.2017 № 02/1017/3 про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, з огляду на приписи Закону України «Про іпотеку».

Доводи позивача (апелянта) про порушення ч. 3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» відхиляються судом як такі, що не підтверджено відповідними доказами й не обґрунтовують недійсності оспорюваних правочинів.

Суд не приймає до уваги наданий позивачем Звіт про незалежну оцінку будівлі, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Львівська, буд. 23, корпус 1, оскільки встановлення вартості предмета іпотеки у даному спорі не впливає на дійсність оспорюваних правочинів.

Відповідно до ч. 6 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожна особа (ст. 16 ЦК України) має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а суд може захистити цивільне право або інтерес способом, встановленим договором або законом, зокрема, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права та примусове виконання обов`язку в натурі.

Під охоронюваними законом інтересами згідно рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлене загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

В мотивувальній частині наведеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

З приводу порушеного права, під ним слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Аналіз згаданих положень дозволяє вважати, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Відступлення відповідачем-1 частини прав вимоги до ВНЗ «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» відповідачу-2 шляхом укладення Договору № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017 (наявність ще одного кредитора), не впливає на загальну суму невиконаних грошових зобов`язань боржника за кредитними договорами та не виключає обов`язку з їх виконання, відтак суд не знайшов порушень прав позивача у даному випадку як зобов`язаної особи.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та достатні докази, які б підвереджували порушення будь-яким чином прав позивача на мирне володіння його майном шляхом укладення Договору від 02.10.2017 № 02/1017/3 про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008.

Проаналізувавши наведені позивачем в обґрунтування своїх вимог доводи, суд не знайшов серед них таких, які б належним чином підтверджували порушення його прав за наслідками укладених відповідачами Договору № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017 та Договору від 02.10.2017 № 02/1017/3 про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про не доведення позивачем обставин, з якими закон, зокрема, положення ст.ст. 203, 215 ЦК України пов`язують можливість визнання оспорюваного Договору недійсним, що в свою чергу є підставою для відмови в задоволенні позову.

Доводи апелянта з приводу порушення судом першої інстанції вимог процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2018 у справі № 910/974/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/974/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 07.06.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук