РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

05.06.2019Справа № 910/2058/19

За позовом Заступника військового прокурора Сумського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, 36 Шляхово-відновлювального загону Державної спеціальної служби транспорту (Військова частина НОМЕР_1 )
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлас СМД Україна»

про стягнення 461 213,24 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.
за участю секретаря судового засідання
Тарасюк І.М.
Представники сторін:
від позивача 1: не з`явився
від позивача 2: Данилюк В.М.
від позивача 3: не з`явився
від відповідача: не з`явився
прокурор: Набієва М.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник військового прокурора Сумського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, Військової частини НОМЕР_1 (36 шляхово-відновлювальний загін Державної спеціальної служби транспорту) звернувся до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЛАС СМД Україна» про стягнення 461 213,24 грн.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати виконаних робіт відповідно до договору № 1 від 03.01.2018р., а також відшкодування витрат по передислокації техніки на суму 280 750,78 грн.

Ухвалою від 13.03.2019р. відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 05.04.2019р.

05.04.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 19.04.2019р.

19.04.2019р. підготовче засідання було відкладено на 21.05.2019р.

21.05.2019р. судом було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 05.06.2019р.

Прокурор у судовому засіданні 05.06.2019р. надав усні пояснення по суті спору, згідно змісту яких позов підтримав та просив його задовольнити.

Представником позивача 2 позовні вимоги також було підтримано.

Представники позивачів 1 та 3 у судове засідання 05.06.2019р. не з`явились, проте, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідач у судове засідання 05.06.2019р., як і в попередні засідання суду, не з`явився, відзиву на позов не подав, проте, про дату, час та місце розгляду справи по суті був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням №559.

При цьому, судом враховано, що відповідно до ч.11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з ч.4 ст.89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами ч.1 ст.7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцем державної реєстрації відповіжача є: 01103, м.Київ, вул.Товарна, будинок 18/2.

З урахуванням вимог господарського процесуального законодавства України, судова кореспонденція по справі (ухвала про відкриття провадження, ухвали про повідомлення) направлялись судом за вказаною адресою відповідача та були вручені адресату.

Наразі, з огляду на неявку вказаних учасників судового процесу, суд зазначає наступне.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка відповідача та позивачів 1, 3 не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 05.06.2019р.

В судовому засіданні 05.06.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення прокурора та позивача 2, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

03.01.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЛАС СМД Україна» (замовник) та 36 Шляхово-відновлювальним загоном Державної спеціальної служби транспорту (Військова частина Т 0330) (підрядник) було укладено договір №1, відповідно до п.1.1 якого підрядник виконує навчально-практичні роботи з капітального ремонту автомобільної дороги державного значення Т-05-18 Богатир Велика Новосілка - Володарське на дільниці км 74+085 км 80+85 (42.1, 49.41.1, 43.12.12) на об`єкті та здає роботи замовнику, а останній зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватись з підрядником.

У п.1.2 договору №1 від 03.01.2018р. вказано, що адресою розташування об`єкта є: автомобільна дорога Т-05-18 Богатир Велика Новосілка - Володарське (дільниця км 74+085 км 80+85).

За умовами п.2.1 договору загальна вартість робіт за договором визначається договірною ціною №1 (додаток №1) і складає 1 989 421,63 грн., в тому числі, податок на додану вартість 20% - 331 570,27 грн.

Пунктом 3.1 договору №1 від 03.01.2018р. передбачено, що забезпечення робіт будівельним обладнанням та паливно-мастильними матеріалами, їх оплата та постачання здійснюються замовником за власний рахунок.

Відповідно до п.4.1 договору №1 від 03.01.2018р. розрахунки за виконані роботи будуть здійснюватись у безготівковій формі (банківськими переказами) в національній валюті України, з урахуванням положень загальних умов, на підставі актів приймання виконаних робіт (КБ-2в), згідно підписаних замовником шляхових листів техніки, журналів виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт (КБ-3), проміжними платежами в міру виконання робіт, щомісячно.

Підрядник визначає обсяги та вартість наданих послуг та виконання робіт, що підлягають оплаті, готує відповідні документи і подає їх на підписання замовнику протягом 3 днів після надання послуг, за 5 днів до завершення звітного періоду (п.4.2 договору №1 від 03.01.2018р.).

Згідно п.4.3 договору №1 від 03.01.2018р. замовник зобов`язаний підписати подані підрядником документи, що підтверджують виконання робіт, або обґрунтувати причини відмови від їх підписання протягом 3 днів з дня одержання. Оплата виконаних робіт здійснюється протягом 5 днів з дня підписання документів замовником.

У п.5.1.5 договору №1 від 03.01.2018р. вказано, що замовник зобов`язується за власний рахунок (сума витрат в договірну ціну не входить) забезпечити передислокацію техніки підрядника до місця виконання робіт , та в зворотному напрямку.

За несвоєчасну оплату, затримку приймання робіт, необґрунтовану відмову від підписання актів виконаних робіт, замовник сплачує підряднику пеню за кожний день затримки в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України діючої на період коли сплачується пеня, за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вартості робіт, 3% річних та інфляційні витрати в порядку передбаченому законодавством (п.6.1 договору №1 від 03.01.2018р.).

За умовами п.8.1 вказаного правочину договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2018р., але в будь якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №1 від 03.01.2018р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача 3 та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з виконання робіт.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст.837 Цивільного кодексу України).

Суд зазначає, що за своїм змістом та правовою природою укладений між сторонам правочин є договором підряду, який підпадає під правове регулювання норм ст.ст.837-864 Цивільного кодексу України.

Як свідчать матеріали справи, в межах договору №1 від 03.01.2018р. 36 Шляхово-відновлювальним загоном Державної спеціальної служби транспорту (Військова частина Т 0330) було виконано, а Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЛАС СМД Україна» за актом №8 від 17.09.2018р. приймання виконаних робіт прийнято роботи на загальну суму 156 627,23 грн. Акт №8 від 17.09.2018р. підписано представником обох сторін та скріплено печатками контрагентів без жодних зауважень та заперечень.

Одночасно, за поясненнями позивача, підрядником також було понесено витрати на передислокацію техніки підрядника до місця виконання робіт, та в зворотному напрямку на суму 280 750,78 грн. На підтвердження понесення вказаних витрат до матеріалів справи було представлено довідку про витрати на паливо та мастила для передислокації 36 ШВЗ із об`єкта робіт населений пункт Зачатівка до ППД Конотоп, довідку №149 від 13.05.2019р. 36 Шляхово-відновлювального загону Державної спеціальної служби транспорту (Військова частина Т 0330) щодо використання паливно-мастильних матеріалів, накладну (вимогу) №675 від 18.09.2018р., наряд №5/1-39ПММ, звіт про витрату пального та моторесурсу техніки. Яка здійснювала передислокацію із об`єкта робіт населений пункт Зачатівка до ППД Конотоп, наказ №452 від 22.12.208р. командира Військової частини НОМЕР_1 «Про встановлення норм витрати палива для техніки автомобільного парку військової частини НОМЕР_1 » довідку щодо вартості витрат на експлуатацію техніки для передислокації із об`єкта робіт населений пункт Зачатівка до ППД Конотоп та дорожні листи на кожну з одиниць техніки.

Однак, за поясненнями прокурора, які позивачами підтримані, відповідачем вартість виконаних за актом №8 від 17.09.2018р. робіт оплачено не було, вартість передислокації техніки у відповідності до п.п.3.1, 5.15 договору №1 від 03.01.2018р. не відшкодовано.

09.10.2018р. 36 Шляхово-відновлювальним загоном Державної спеціальної служби транспорту (Військова частина Т 0330) було скеровано на адресу відповідача претензію №30-134 від 08.10.2018р., в якій підрядник вимагав погасити заборгованість з оплати робіт та відшкодувати вартість передислокації техніки.

Проте, за поясненнями прокурора та позивачів, відповідачем своїх обов`язків за договором №1 від 03.01.2018р. виконано не було, претензію 36 Шляхово-відновлювального загону Державної спеціальної служби транспорту (Військова частина Т 0330) не задоволено, що і стало підставою для нарахування штрафних санкцій, 3% річних, інфляційних втрат за прострочення зобов`язання з оплати робіт та звернення до суду з розглядуваним позовом.

Щодо правовірності та обґрунтованості звернення до суду з розглядуваним позовом Заступника військового прокурора Сумського гарнізону в інтересах держави суд зазначає наступне.

У ч.1, 3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами;12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з п. 3 ст. 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частинами 2, 3 ст.53 Господарського процесуального кодексу України визначено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, які звертаються до суду за захистом прав і інтересів інших осіб, повинні надати суду документи, які підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах таких осіб. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Частиною 1 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно рішення №3-рп/99 від 08.04.1999р. Конституційного Суду України представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Як зазначено Конституційним Судом України в рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р., види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними.

Для розуміння поняття «охоронюваний законом інтерес» важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 N 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018р. по справі №806/1000/17 та постанові від 08.02.2019р. по справі №915/20/18).

За приписами ч.1 ст.1 Закону України «Про збройні сили України» збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Згідно ст.3 вказаного нормативно-правового акту Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України як головний орган військового управління; Об`єднаний оперативний штаб Збройних Сил України як орган управління міжвидовими та міжвідомчими угрупованнями військ (сил); види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; з`єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України; окремий рід військ - Десантно-штурмові війська Збройних Сил України; окремий рід сил - Сили спеціальних операцій Збройних Сил України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Державна спеціальна служба транспорту є спеціалізованим військовим формуванням, що входить до системи Міністерства оборони України, призначеним для забезпечення стійкого функціонування транспорту в мирний час та в особливий період (ст.1 Закону України «Про Державну спеціальну службу транспорту»).

За змісту ст.9 Закону України «Про Державну спеціальну службу транспорту» основними функціями Державної спеціальної служби транспорту у мирний час є, зокрема, організація, планування і проведення робіт з технічного прикриття та відбудови об`єктів національної транспортної системи України; проведення планових робіт з будівництва нових та підвищення строків експлуатації і пропускної спроможності діючих об`єктів національної транспортної системи України; підтримання у стані постійної готовності потенціалу Державної спеціальної служби транспорту для виконання завдань в особливий період, у тому числі збереження, накопичення і своєчасна заміна спеціальної техніки та інших матеріальних ресурсів у непорушному запасі та мобілізаційному резерві, створення резерву навчених людських ресурсів на особливий період та з метою виконання робіт з ліквідації аварій і катастроф, під час надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, а також вирішення інших завдань у сфері оборони, пов`язаних з використанням об`єктів національної транспортної системи України.

36 Шляхово-відновлювальний загін Державної спеціальної служби транспорту (Військова частина Т 0330) є структурним підрозділом Державної спеціальної служби транспорту.

Тобто, з наведеного полягає, що невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань дійсно призводить до порушення інтересів держави у сфері забезпечення підтримання у стані постійної готовності потенціалу Державної спеціальної служби транспорту.

З представлених суду документів полягає, що позивачами не було здійснено захисту прав та законних інтересів держави, з огляду на відсутність у штаті адвоката, який би у відповідності до приписів чинного законодавства мав повноваження на представництво інтересів 36 Шляхово-відновлювального загону Державної спеціальної служби транспорту (Військова частина НОМЕР_1 ) в суді.

Отже, виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що звернення Заступника військового прокурора Сумського гарнізону до суду з розглядуваним позовом направлено безпосередньо на захист інтересів держави а отже, за висновками суду, є правомірним.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно з ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст.837 Цивільного кодексу України).

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Як вказувалось вище, за умовами п.2.1 договору загальна вартість робіт за договором визначається договірною ціною №1 (додаток №1) і складає 1 989 421,63 грн., в тому числі, податок на додану вартість 20% - 331 570,27 грн.

Пунктом 3.1 договору №1 від 03.01.2018р. передбачено, що забезпечення робіт будівельним обладнанням та паливно-мастильними матеріалами, їх оплата та постачання здійснюються замовником за власний рахунок.

Відповідно до п.4.1 договору №1 від 03.01.2018р. розрахунки за виконані роботи будуть здійснюватись у безготівковій формі (банківськими переказами) в національній валюті України, з урахуванням положень загальних умов, на підставі актів приймання виконаних робіт (КБ-2в), згідно підписаних замовником шляхових листів техніки, журналів виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт (КБ-3), проміжними платежами в міру виконання робіт, щомісячно.

Підрядник визначає обсяги та вартість наданих послуг та виконання робіт, що підлягають оплаті, готує відповідні документи і подає їх на підписання замовнику протягом 3 днів після надання послуг, за 5 днів до завершення звітного періоду (п.4.2 договору №1 від 03.01.2018р.).

Згідно п.4.3 договору №1 від 03.01.2018р. замовник зобов`язаний підписати подані підрядником документи, що підтверджують виконання робіт, або обґрунтувати причини відмови від їх підписання протягом 3 днів з дня одержання. Оплата виконаних робіт здійснюється протягом 5 днів з дня підписання документів замовником.

У п.5.1.5 договору №1 від 03.01.2018р. вказано, що замовник зобов`язується за власний рахунок (сума витрат в договірну ціну не входить) забезпечити передислокацію техніки підрядника до місця виконання робіт , та в зворотному напрямку.

Судом було встановлено, що в межах договору №1 від 03.01.2018р. 36 Шляхово-відновлювальним загоном Державної спеціальної служби транспорту (Військова частина НОМЕР_1 ) було виконано, а Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЛАС СМД Україна» за актом №8 від 17.09.2018р. приймання виконаних робіт прийнято роботи на загальну суму 156 627,23 грн. Акт №8 від 17.09.2018р. підписано представниками обох сторін та скріплено печатками контрагентів без жодних зауважень та заперечень.

Одночасно, підрядником також було понесено витрати на передислокацію техніки підрядника до місця виконання робіт, та в зворотному напрямку на суму 280 750,78 грн.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку, що строк оплати відповідачем робіт згідно акту №8 від 17.09.2018р. на загальну суму 156 627,23 грн. та відшкодування вартості передислокації техніки підрядника до місця виконання робіт , та в зворотному напрямку на суму 280 750,78 грн., настав.

Проте, за поясненнями прокурора та позивачів, відповідачем своїх обов`язків перед позивачем 3 виконано не було, виконані за договором №1 від 03.01.2018р. роботи не оплачено, витрати на передислокацію не відшкодовано.

Слід зауважити, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Проте, всупереч викладеного вище, відповідачем належних та допустимих у розумінні ст.ст.76,77 Господарського процесуального кодексу України доказів виконання своїх обов`язків за договором №1 від 03.01.2018р. в частині оплати робіт та відшкодування вартості передислокації надано не було.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені прокурором, доказово не спростував, та належних і допустимих у розумінні ст.76 ,77 Господарського процесуального кодексу України доказів виконання в повному обсязі своїх обов`язків за договором №1 від 03.01.2018р. не надав, господарський суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Заступника військового прокурора Сумського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, Військової частини НОМЕР_1 (36 шляхово-відновлювальний загін Державної спеціальної служби транспорту) до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЛАС СМД Україна» в частині стягнення заборгованості в сумі 156 627,23 грн. та суми вартості передислокації техніки в розмірі 280 750,78 грн.

Виходячи з принципу повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення пені в розмірі 9423,38 грн., 3% річних в сумі 785,28 грн., інфляційних втрат в розмір 2662,66 грн. та штрафу в сумі 10963,91 грн. При цьому, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

За несвоєчасну оплату, затримку приймання робіт, необґрунтовану відмову від підписання актів виконаних робіт, замовник сплачує підряднику пеню за кожний день затримки в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України діючої на період коли сплачується пеня, за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вартості робіт, 3% річних та інфляційні витрати в порядку передбаченому законодавством (п.6.1 договору №1 від 03.01.2018р.).

З огляду на порушення відповідачем строків оплати робіт за договором №1 від 03.01.2018р. прокурором було нараховано пеню на суму 9423,38 грн. та штраф в сумі 10963,91 грн.

Проте, за висновками суду, наведений заявником розрахунок пені є невірним, з огляду на наступне.

Відповідно до п.2.5 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» пеня нараховуються починаючи з наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У ст.254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Наразі, виходячи зі строків оплати робіт, які визначено умовами договору полягає, що останнім днем строку оплати робіт згідно акту №8 від 17.09.2018р. було 24.09.2018р. (з урахуванням того, що 22.09.2018р. та 23.09.2018р. були вихідними днями). Тобто, право на нарахування пені виникло 25.09.2018р.

Здійснивши перерахунок в межах періоду нарахування, визначеного в позові, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача пені на суму 9268,90 грн.

Одночасно, наведений розрахунок штрафу є арифметично вірним, а вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За порушення відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором прокурором було нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в сумі 785,28 грн. та інфляційні втрати в сумі 2662,66 грн.

Судом встановлено, що при нарахуванні 3% річних було допущено ту ж саму помилку, як і при нарахуванні пені, а обґрунтованим є стягнення відсотків річних в розмірі 772,41 грн.

Наведений розрахунок інфляційних втрат є арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:
1. Задовольнити позовні вимоги частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлас СМД Україна» (01103, м.Київ, вул.Товарна, будинок 18/2, ) на користь 36 Шляхово-відновлювального загону Державної спеціальної служби транспорту (Військова частина Т 0330) (41600, Сумська обл., місто Конотоп, вул.Клубна, будинок 87, ) заборгованість в сумі 156 627,23 грн., суму вартості передислокації техніки в розмірі 280 750,78 грн., пеню в сумі 9268,90 грн., штраф в розмірі 10 963,91 грн., 3% річних в сумі 772,41 грн. та інфляційні втрати в сумі 2662,66 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлас СМД Україна» (01103, м.Київ, вул.Товарна, будинок 18/2, ) на користь Військової прокуратури Центрального регіону України (01014, м.Київ, вул.Болбочана Петра, буд.8, ) судовий збір в сумі 6915,67 грн.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 18.06.2019р.

Суддя Спичак О.М.