ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року

м. Київ

Справа № 909/452/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.

за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Будинкевича Миколи Степановича

на постанову Західного апеляційного господарського суду у складі Кравчук Н.М. - головуючого, Кордюк Г.Т., Хабіб М.І. від 07 лютого 2019 року та рішення Господарського суду Івано-Франківської області у складі Фанди О.М. від 10 жовтня 2018 року

за позовом Фізичної особи-підприємця Будинкевича Миколи Степановича

до Долинської міської ради Івано-Франківської області

про визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки укладеною,

(представники сторін у судове засідання не з`явилися)

Історія справи

Обставини, встановлені судами

1. 14.12.2010 між Долинською міською радою (далі - відповідач, орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем Будинкевичем М.С. (далі - ФОП Будинкевич М.С., позивач, орендар) укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,0070 га для обслуговування торгового павільйону, яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Долина, вул. Шевченка (Вокзальна площа), терміном дії до 26.05.2011 (далі - договір оренди). Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк, для чого не пізніше ніж за 5 днів до закінчення строку дії договору має повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Державна реєстрація договору здійснена 15.04.2011 за №00052.

2. Згідно з укладеною на підставі рішення Долинської міської ради від 10.08.2012 №768-21/2012 додатковою угодою від 17.08.2012 №4 до договору оренди (зареєстрована 28.08.2012 за №00302) сторони погодили строк дії договору до 12.09.2012 та встановили, що по закінченню терміну оренди орендар зобов`язаний в місячний строк привести земельну ділянку до стану не гіршому порівняно з тим, у якому одержано її в оренду, включаючи знесення торгового павільйону за власний рахунок, та передати земельну ділянку по акту приймання-передачі.

3. 04.09.2012 позивач звернувся до Долинської міської ради із заявою про поновлення терміну дії договору оренди на 5 років.

4. Долинська міська рада листами від 27.09.2012 №08/1828 та від 24.07.2013 №12/777 повідомила орендаря про те, що питання про продовження терміну дії спірного договору не набрало необхідної кількості голосів на сесії міської ради та заперечила проти продовження договору оренди.

5. У вересні 2015 року ФОП Будинкевич М.С. звертався до суду з позовом до Долинської міської ради про визнання поновленим договору оренди земельної ділянки від 14.12.2010 та визнання права орендного користування земельною ділянкою на умовах вказаного договору оренди терміном на 5 років. Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 10.11.2016 у справі №909/1043/15, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.02.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 29.11.2017, у позові відмовлено з підстав ненадання позивачем проекту додаткової угоди про поновлення договору.

Короткий зміст позовних вимог

6. У травні 2018 року ФОП Будинкевич М.С. звернувся з позовом до Долинської міської ради про визнання поновленим договору оренди земельної ділянки від 14.12.2010 на умовах поданого позивачем проекту додаткової угоди №5 від 24.05.2018, а саме строком дії до 26.05.2023.

7. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач відповідно до статті 33 Закону України "Про оренду землі" звертався до відповідача до закінчення строку дії договору оренди з відповідною заявою з метою його поновлення на наступні 5 років, проте не долучив до такого звернення проект додаткової угоди. У той же час після закінчення строку дії договору оренди позивач продовжив користуватись земельною ділянкою за відсутності заперечень відповідача проти продовження договору протягом місяця, що є підставою для поновлення договору оренди на тих же умовах строком на 5 років.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

8. Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 07 лютого 2019 року, у позові відмовлено.

9. Судові рішення мотивовані тим, що позивач не дотримався вимог частини 3 статті 33 Закону України "Про оренду землі" (далі - Закон) при ініціюванні процедури реалізації переважного право на продовження договору оренди, у межах якої можливим є погодження сторонами нових істотних умов договору оренди. Натомість у даній справі позивач визначив частину 6 статті 33 Закону в якості правової підстави поновлення договору, якою визначено процедуру поновлення договору оренди виключно на тих самих умовах та на той самий строк. Однак, посилаючись на користування земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди та відсутність заперечень відповідача протягом місяця, позивач просить поновити договір на інших умовах щодо строку оренди тривалістю у 5 років, які викладені в долученій до позову додатковій угоді №5, що унеможливлює застосування до таких вимог положень частини 6 статті 33 Закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

10. Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи позивача, який подав касаційну скаргу (узагальнено)

11. Судами не враховано висновків Вищого господарського суду України в постанові від 29.11.2017 у справі №909/1043/15, у якій підставою для відмови в задоволенні тотожного позову ФОП Будинкевича М.С. до Долинської міської ради про визнання поновленим спірного договору на 5 років було виключно ненадання проекту відповідної додаткової угоди. У той же час мотивувальна частина рішення суду касаційної інстанції у вказаній справі містить обґрунтовану правову позицію щодо правових підстав та механізму поновлення спірного договору, якою мали керуватися і суди попередніх інстанцій у даній справі.

12. Суди безпідставно послалися на зазначення позивачем в додатковій угоді більш тривалого строку договору оренди (5 років), ніж погоджено сторонами в первинному договорі, оскільки в цьому випадку суди могли задовольнити позов частково, самостійно визначивши строк поновлення договору, а не відмовляти в задоволенні позову в повному обсязі.

Позиція Верховного Суду

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

13. Статтею 33 Закону регламентовані порядок та підстави поновлення договору оренди землі на новий строк як у випадку реалізації переважного права орендаря перед іншими особами (частини 1- 5 цієї статті), так і у випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (частина 6 цієї статті).

14. У частині 5 статті 33 Закону визначено алгоритм дій, який зобов`язує орендодавця після отримання листа-повідомлення орендаря:

1) розглянути лист-повідомлення на предмет відповідності вимогам закону;

2) узгодити з орендарем (за необхідності) істотні умови договору;

3) за відсутності заперечень прийняти рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності);

4) укласти з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі.

15. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендареві направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

16. Зазначені положення слід розуміти таким чином:

а) орендодавець у разі невідповідності змісту листа-повідомлення та умов проекту додаткової угоди вимогам закону повинен протягом місяця із дати його отримання повідомити орендареві про такі невідповідності, що, у свою чергу, може бути підставою для заперечення у задоволенні заяви орендаря;

б) може запропонувати свою редакцію істотних умов договору оренди землі.

17. При цьому, заперечення орендодавця стосовно невідповідності направленого орендарем листа-повідомлення із проектом додаткової угоди вимогам закону мають бути обґрунтованими і містити конкретні посилання на порушення закону, зазначені у листі-повідомленні або проекті додаткової угоди, або містити конкретні істотні умови договору, щодо яких орендодавець пропонує зміни.

18. Якщо орендар та орендодавець у процесі погодження фактично дійшли згоди щодо нових істотних умов договору оренди землі, але не уклали додаткової угоди, то способом захисту прав орендаря буде саме його звернення до суду із позовом про визнання додаткової угоди укладеною на нових узгоджених істотних умовах, а не пролонгація на попередніх умовах.

19. У разі ж встановлення обставин дотримання орендарем процедури і строку звернення до орендодавця із повідомленням про намір поновити договір оренди землі, однак невиконання при цьому орендодавцем установленого частиною 5 статті 33 Закону обов`язку у місячний строк розглянути надісланий орендарем лист-повідомлення цю поведінку орендодавця не можна визнати добросовісною.

20. Частиною 6 статті 33 Закону регламентовані порядок та підстави поновлення договору оренди землі на новий строк у випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди.

21. Відповідно до частини 6 статті 33 Закону у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

22. Отже щодо прав та обов`язків орендодавця відповідно до порядку поновлення договору оренди землі, визначеного частиною 6 статті 33 Закону, то орендодавець має право заперечити стосовно поновлення згідно із цією частиною і таке заперечення має бути заявлено саме протягом одного місяця після закінчення дії договору оренди землі, що безпосередньо випливає зі змісту частини 6 зазначеної статті Закону.

23. У подальшому, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди і орендодавець не надав заперечень стосовно поновлення цього договору протягом одного місяця після його закінчення, орендар має право звернутися із вимогою про визнання укладеною угоди про поновлення договору на тих самих умовах і на той самий строк (частина 6 статті 33 Закону). Договір оренди землі вважатиметься поновленим лише у разі укладення додаткової угоди, про що безпосередньо зазначено у частині 8 статті 33 Закону. При цьому відмову або зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

24. Суд звертається до правових позицій щодо підстав для поновлення договору оренди земельної ділянки, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 594/376/17-ц та судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 10.09.2018 № 920/739/17.

25. Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

26. Отже, з урахування приписів статті 4 ГПК України, наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

27. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

28. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

29. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 ЦК України).

30. Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

31. При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

32. Абзацом 2 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

33. Частиною 2 статті 46 ГПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; 3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

34. Згідно з частиною 3 цієї статті ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

35. Отже визначені наведеними нормами ГПК України права, що належать тільки позивачу, певним чином визначають диспозитивність господарського процесу. Принцип диспозитивності у господарському процесі означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою господарського суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом.

36. Суд звертається до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі 922/1249/17.

37. Згідно зі статтею 14 ГПК України ("Диспозитивність господарського судочинства") суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

38. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

38.1 Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

38.2. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

38.3. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

38.4. Отже, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

39. Суд звертається до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15.

40. У цій справі суди встановили, що предметом спору, а відповідно і об`єктом захисту за позовними вимогами, стало право орендаря (позивача) на поновлення договору оренди в порядку, передбаченому частиною 6 статті 33 Закону.

41. Враховуючи встановлені судами обставини:

- щодо укладення договору оренди 14.12.2010, його державну реєстрацію 15.04.2011 з терміном дії до 26.05.2011, з подальшою пролонгацією за додатковою угодою до 12.09.2012;

- непогодження сторонами нових істотних умов договору оренди з огляду на недотримання позивачем визначеної частинами 1-5 статті 33 Закону процедури такого погодження;

- заявлення позивачем у даній справі вимоги про поновлення договору на 5 років, тобто на інших умовах, ніж визначені договором;

42. Отже, позивач, хоча і послався, як на підставу позову на порядок поновлення договору оренди землі, передбачений частиною 6 статті 33 Закону, однак стверджував про своє право на поновлення договору саме на 5 років, а відповідно і на порушенні відповідачем такого права, на чому засновані підстави позову та чому відповідає предмет заявленого у даній справі позову про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору на 5 років.

43. Водночас відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

43.1. Цей конституційний припис у справі, що розглядається, не дозволяє дійти висновку, що відповідач, відмовляючи чи зволікаючи з укладенням додаткової угоди про продовження або поновлення на 5 років договору, який первинно було укладено на інший строк, порушив цим права позивача, оскільки відповідач не мав обов`язку прийняти ці нові умови щодо строку.

44. Суд звертається до правової позиції судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17.

45. З урахуванням наведеного Верховний Суд зазначає про відсутність підстав вважати, що у позивача виникло право на позов у зв`язку з порушенням відповідачем частини 6 статті 33 Закону та погоджується з висновками судів попередніх інстанції в пункті 9 Постанови.

46. Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги в пункті 12 Постанови з огляду на таке.

46.1. Часткове задоволення позову у цій справі означало б, що існують підстави для висновку, що принаймні у певній частині відбулось порушення відповідачем прав позивача на поновлення договору. Разом з тим, конструкція норми частини 6 статті 33 Закону створює підстави для правомірних очікувань сторони договору оренди землі на його поновлення виключно на той самий строк і на тих самих умовах. При цьому, хоча умова про строк також є умовою договору, у цій нормі вона виокремлена. Тому очевидно, що за існування фактичного складу, передбаченого у частині 6 статті 33 Закону сторона договору оренди землі має право на поновлення цього договору на той самий строк і на тих самих умовах. Сторона договору за звичайних обставин є обізнаною про його умови, тому реалізація зазначеного права не утруднене їх з`ясуванням.

46.2. Водночас, якщо сторона договору вимагає поновлення договору оренди на інший строк або на інших умовах, це за приписами частини 6 статті 33 Закону не створює для іншої сторони договору обов`язку прийняти ці умови та укласти відповідну додаткову угоду або запропонувати у відповідь інші умови. Відповідно відмову задовольнити цю вимогу або зволікання з її розглядом не можна вважати порушенням прав сторони договору, передбачених частиною 6 статті 33 Закону.

47. Стосовно доводів касаційної скарги в пункті 11 Постанови, то відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, правові висновки Вищого господарського суду України не є обов`язковими для врахування судами при застосуванні норм права. Більше того, у даній справі підставою відмови в позові було неправильне обрання позивачем способу захисту порушеного права, а отже висновки судів не суперечать у тому числі і висновкам щодо застосування положень статті 33 Закону, викладеним в постанові Вищого господарського суду України від 29.11.2017 у справі №909/1043/15.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

48. Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, як законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Будинкевича Миколи Степановича залишити без задоволення.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 07 лютого 2019 року та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2018 року у справі № 909/452/18 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Суховий В.Г.