РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.06.2019Справа № 910/1400/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Асадові В.В.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАДЕУС КО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АНТЕ МЕДІАМ"

про стягнення 9 668 396,61 грн.,

за участю представників:

від позивача: Єрмоленко О.О.

від відповідача: Рогульський С.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АМАДЕУС КО" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "АНТЕ МЕДІАМ" про стягнення заборгованості за Договором позики (надання поворотної фінансової допомоги) №19/07-17ФП від 19.07.2017 у розмірі 9 668 396, 61 грн., з яких: 9 434 109,80 грн. - основна заборгованість, 24 038 грн. - 3 % річних, 210 248,81 грн. - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив умови договору позики (надання поворотної фінансової допомоги) №19/07-17ФП від 19.07.2017, укладеного між ТОВ "АМАДЕУС КО" та ТОВ "АНТЕ МЕДІАМ", в частині своєчасного повернення грошових коштів у строки, визначені договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2019 відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального провадження та призначено підготовче засідання у справі на 13.03.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.2019 підготовче засідання у даній справі відкладено на 03.04.2019.

Підготовче засідання, призначене на 03.04.2019, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Приходько І.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання призначено на 25.04.2019.

У судовому засіданні 25.04.2019 оголошено перерву до 06.05.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2019, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.05.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 розгляд справи по суті відкладено на 05.06.2019.

03.06.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду від ОСОБА_1 надійшла позовна заява третьої особи із самостійними вимогами (відповідачами по якій визначені сторони по справі), в якій останній просив суд продовжити процесуальний строк для подання позову, а також визнати недійсним договір позики (надання поворотної фінансової допомоги) №19/07-17ФП від 19.07.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "АМАДЕУС КО" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АНТЕ МЕДІАМ".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.06.2019 відмовлено у прийнятті позовної заяви ОСОБА_1 до ТОВ "АМАДЕУС КО" та ТОВ "АНТЕ МЕДІАМ" про визнання недійсним договору позики (надання поворотної фінансової допомоги) №19/07-17ФП від 19.07.2017 та повернуто її заявникові (з посиланням на неможливість вступу третіх осіб до участі у справу після закриття підготовчого провадження та початку розгляду справи по суті).

Представник позивача у судовому засіданні 05.06.2019 підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити позов. Проти доводів відповідача заперечував з підстав, викладених у відповіді на відзив. На запитання суду щодо правових підстав нарахування пені на суму основного боргу, зазначив, що пеня була нарахована на підставі норм Господарського кодексу України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Представник відповідача у судовому засіданні 05.06.2019 заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

19.07.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АМАДЕУС КО" (позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АНТЕ МЕДІАМ" (позичальник) був укладений договір позики (надання поворотної фінансової допомоги) № 19/07-17ФП (надалі - Договір), відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 15 000 000 грн., а останній зобов`язується використовувати їх на поповнення обігових коштів і повернути у визначений даним договором строк (п.1.1. Договору).

Пунктом 2.1. Договору визначено, що позикодавець надає позику (поворотну фінансову допомогу) в безготівковій формі шляхом перерахування суми грошових коштів, зазначеної в п. 1.1. цього Договору, рівновеликими платежами, на поточний рахунок позичальника в строк до 31.12.2017. При цьому, перший платіж в розмірі 3 500 000 грн. позикодавець здійснює до 21.07.2017.

Згідно пункту 2.2. Договору, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в безготівковій формі шляхом перерахування вказаної в п. 1.1. цього Договору суми грошових коштів на поточний рахунок позикодавця протягом терміну дії даного договору.

Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача, що в порушення умов Договору відповідачем у встановлений сторонами строк не було повернуто суму позики, у зв`язку з чим наявні правові підстави для її стягнення в судовому порядку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором позики.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наявними в матеріалах справи банківськими виписками підтверджується, що в період з 20.07.2017 по 24.07.2017, на виконання умов Договору, позивачем було перераховано на поточний рахунок відповідача суму позики у загальному розмірі 10 440 815,80 грн. шістьома окремими платежами. Відповідачем не заперечується факт отримання коштів саме на таку суму.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 2.3 Договору сторонами було погоджено, що повернення позики може проводитися рівновеликими сумами (частинами), однак остаточний розрахунок повинен бути проведений до 31.12.2018.

Разом з цим, матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що позичальник повернув лише 1 006 706 грн., у зв`язку із чим, станом на момент розгляду справи, сума неповернутої за Договором позики складає 9 434 109,80 грн.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як у відзиві на позовну заяву, так і у судових засіданнях відповідач заперечував проти позовних вимог з посиланням на факт того, що замість суми позики у розмірі 15 000 000 грн., визначеної умовами п. 1.1. Договору, позивачем фактично було перераховано на поточний рахунок позичальника тільки 10 440 815,80 грн., а відтак, на думку відповідача, в нього не виник обов`язок з повернення наданої позики у строк, визначений п. 2.3. Договору.

В цій частині суд зазначає про безпідставність і необґрунтованість доводів відповідача, оскільки у п. 4.1. Договору сторони прямо передбачили, що цей правочин є укладеним з моменту перерахування позичальнику першого платежу, зазначеного у п. 2.1. Договору, і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.

Враховуючи факт того, що на виконання п. 2.1. Договору позивач 20.07.2017 перерахував на поточний рахунок позичальника суму позики у розмірі 3 500 000 грн., суд дійшов висновку, що саме з цього моменту договір № 19/07-17ФП слід вважати укладеним, а відтак саме з цього моменту у відповідача виник обов`язок повернути суму фактично наданої йому позики, з остаточним розрахунком до 31.12.2018.

Частиною 1 статті 212 Цивільного кодексу встановлено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

В даному випадку судом з`ясовано, що умовами укладеного між сторонами Договору не встановлено жодних відкладальних обставин для настання обов`язку позичальника повернути суму фактично отриманої позики в строк до 31.12.2018, через що доводи відповідача про відсутність в нього такого обов`язку (з посиланням на факт не повного перерахування позивачем суми позики), є безпідставними та не приймаються судом.

Суд зауважує, що частиною 1 статті 1051 Цивільного кодексу позичальнику надано право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Разом з цим, доказів того, що відповідач повністю або частково оспорював Договір позики матеріали справи не містять, тоді як виконання позичальником умов цього Договору щодо часткового повернення отриманої за Договором позики на загальну суму 1 006 706 грн., окремо свідчить про прийняття умов провочину відповідачем.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність в нього обов`язку сплатити суму боргу з фактично отриманої, однак неповернутої у договірний строк позики, зважаючи на встановлені під час вирішення даного спору обставини, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 9 434 109,80 грн. основної заборгованості за Договором є правомірними, обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

У зв`язку з простроченням повернення суми позики позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 210 248,81 грн.

З приводу вимог щодо стягнення пені суд вважає за необхідне зазначити, що штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, п. 3.1 Договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України і цим договором.

Суд зазначає, що вказаний пункт Договору не містить розміру, бази та порядку нарахування неустойки (штрафних санкцій), а лише відсилає до норм законодавства в цій частині.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 20.06.2018 по справі № 904/5922/17, в тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Між тим, статті 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», на які посилається позивач при обґрунтуванні вимог про стягнення пені, не є такими нормами, які встановлюють обов`язок та умови сплати пені (тобто не є безумовною підставою для стягнення неустойки в силу закону), а лише визначають порядок її визначення у договорі, через що не можуть бути застосовані в даному випадку.

Враховуючи вищезазначене, та беручи до уваги те, що зобов`язання відповідача щодо повернення суми позики є грошовими та те, що в договорі сторонами не визначено розмір, порядок та базу нарахування неустойки, вимоги позивача щодо стягнення 210 248,81 грн. пені є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 24 038 грн. нарахованих за період 01.01.2019 - 01.02.2019.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних в межах заявленого періоду, суд дійшов висновку про те, що він є арифметично вірним та обґрунтованим, а тому позовна вимога про стягнення 3% річних у розмірі 24 038 грн. підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором у розмірі 9 434 109,80 грн. та 3% річних на суму 24 038 грн. В іншій частині позовних вимог суд відмовляє, зважаючи на встановлені у даному рішенні обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АНТЕ МЕДІАМ" (01601, м. Київ, Паркова дорога, 16-А; ідентифікаційний код: 37815293) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАДЕУС КО" (01601, м. Київ, Паркова дорога, 16-А; ідентифікаційний код: 37270900) 9 434 109 (дев`ять мільйонів чотириста тридцять чотири тисячі сто дев`ять) грн. 80 коп. - заборгованості, 24 038 (двадцять чотири тисячі тридцять вісім) грн. - 3% річних та витрати по сплаті судового збору в сумі 141 872 (сто сорок одна тисяча вісімсот сімдесят дві) грн. 22 коп.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 12.06.2019.

Суддя І.В. Приходько