ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2019 р. м. Київ Справа№ 911/691/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Чорногуза М.Г.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Браславець Ю.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Київської області від 18.03.2019 про відмову у видачі судового наказу

у справі №911/691/19 (суддя Кошик А.Ю.)

за заявою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

до Фізичної особи-підприємця Мішкурова Максима Олександровича

про видачу судового наказу за вимогою про стягнення 96 823,48 грн. заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.03.2019 у справі №911/691/19 відмовлено Акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк" у видачі судового наказу за вимогою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Мішкурова Максима Олександровича 96 823,48 грн. заборгованості за кредитним договором № Б/Н від 13.06.2017.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, заявник 02.04.2019 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та задовольнити заяву Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про видачу судового наказу про стягнення 96 823,48 грн. заборгованості.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт зазначає, що заявником було додано до заяви про видачу наказу всі необхідні документи, що підтверджують викладені у заяві обставини, зокрема, факт існування непогашеної заборгованості з наданого заявником кредиту, а нарахування банком пені на суму заборгованості передбачено умовами кредитного договору та є грошовим зобов`язанням, отже вимога заявника про видачу судового наказу відповідає нормам ст. 148 ГПК України.

Також скаржник не погоджується з висновками суду, що в даному випадку заява про видачу судового наказу повинна бути підписана адвокатом.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу 18.04.2019 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2019 задоволено заяву судді Іоннікової І.А. про самовідвід у справі, матеріали справи передано на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Чорногуз М.Г., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 поновлено Акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк" строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, вирішено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 ч. 1 ст. 256 ГПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Враховуючи те, що предметом апеляційного перегляду наразі є ухвала про відмову у видачі судового наказу (п.1 ч.1 ст. 255 ГПК України), яка входить до визначеного у ч. 2 ст. 271 ГПК України переліку та з огляду на відсутність обставин справи, що зумовлюють необхідність розгляду апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до Господарського суду Київської області з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з Фізичної особи-підприємця Мішкурова Максима Олександровича на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 96 823,48 грн. заборгованості за кредитним договором від 13.06.2017, яка складається з 43 437,49 грн. заборгованості за кредитом, 20 963,33 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість, 10 405,15 грн. заборгованості за відсотками у вигляді щомісячної комісії, 22 017,51 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Вказана заява обґрунтована неналежним виконанням боржником умов кредитного договору від 13.06.2017.

Заявник стверджує, що 13.06.2017 Фізичною особою-підприємцем Мішкуровим Максимом Олександровичем через систему інтернет-клієнт-банкінгу підписано із використанням електронного цифрового підпису анкету - заявку про приєднання до Умов та правил надання послуг "КУБ". Відповідно до цієї заяви позичальник приєднався до розділу 3.2.8 Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному веб-сайті АТ КБ "ПРИВАТБАНК" на сайті http://privatbank.ua.

Враховуючи викладене, за доводами заявника, між сторонами було укладено договір, який за своєю природою є договором приєднання, та складається із анкети-заяви та Умов.

На виконання умов вказаного договору банк надав ФОП Мішкурову Максиму Олександровичу кредит в загальній сумі 50 000,00 грн., який не був повернутий у встановлений строк, внаслідок чого станом на 27.02.2019 заборгованість у останнього становила 96 823,48 грн.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені Акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" вимоги в сукупності не відповідають ст.148 ГПК України, що з врахуванням п. 3 ч. 1 ст. 152 ГПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу. Крім того, судом зазначено, що у суду відсутні підстави вважити, що дана заява підписана уповноваженою особою, яка має на це право.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність підстав для видачі судового наказу у даній справі з огляду на настпуне.

Згідно з ч. 3 ст. 152 ГПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, заявлена до стягнення заборгованість є частиною заборгованості за договором та містить додаткові нарахування, що потребує здійснення розрахунку і перевірки його обґрунтованості як щодо самої заявленої до стягнення частини заборгованості, так і проведеного нарахування на таку заборгованість, що в межах наказного провадження не передбачено з огляду на ч. 1 ст. 148 та п. 7 ч. 1 ст. 155 ГПК України.

В підтвердження наявності заборгованості заявником надано розрахунок заборгованості за договором б/н від 13.06.2017, обґрунтування та пояснення до розрахунку заборгованості, виписки по рахункам №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, 7842, які потребують детального вивчення, перевірки та дослідження та перерахунку судом.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо (ч. 2 ст. 12 ГПК України).

Порядок розгляду заяв в наказному провадженні врегульовано розділом ІІ ГПК України.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Відповідно до ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

У статті 150 ГПК України встановлено вимоги щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу:

- заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником (ч. 1);

- у заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги (ч. 2);

- до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Водночас частиною 1 ст. 152 ГПК України встановлено випадки, за яких судді відмовляє у видачі судового наказу, а саме:

1) заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу;

2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;

3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу;

4) наявні обставини, зазначені у частині першій статті 175 цього Кодексу;

5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;

6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;

7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 цієї частини;

8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;

9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (ч. 2 ст. 152 ГПК України).

Відмовляючи у видачі судового наказу, місцевий господарський суд зазначив, що заявлені заявником вимоги не можуть бути розглянуті у наказному провадженні.

Наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у господарському судочинстві, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що, хоча заява про видачу судового наказу містить вимоги стосовно основної заборгованості, однак такі вимоги взаємопов`язані з рештою вимог, які не підлягають розгляду в порядку наказного провадження. Таким чином, викладені в заяві б/н від 27.02.2019 Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" вимоги в сукупності не відповідають ст.148 ГПК України, що з врахуванням п. 3 ч. 1 ст. 152 ГПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. У вказаній статті визначено, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно з ч. 1 ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 3 ст. 150 ГПК України встановлено, що до заяви про видачу судового наказу додається, зокрема, копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.

Заявником до заяви про видачу судового наказу додана "Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ" (а.с. 17), у якій зазначено, що підписанням цієї Заяви ФОП Мішкуров М. О. приєднується до розділу 3.2.8 Умов та правил надання послуги "КУБ", що розміщені на сайті Приватбанку.

Однак, вказана Анкета-заява не містить особистого підпису Мішкурова Максима Олександровича .

Пунктом 3.2.8.1 Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 14-19) встановлено, що клієнт приєднується до послуги шляхом підписання електронно-цифровим підписом заяви в системі Приват24 або у сервісі "Paperless" або іншим шляхом, що прирівнюється до належного способу укладення сторонами кредитного договору.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Порядок підписання документів, у тому числі договорів, за допомогою електронного цифрового підпису, врегульований Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронні довірчі послуги".

Однак, в порушення положень статей 80, 91, 96, 148, 150 ГПК України заявник не надав жодних доказів, які підтверджують факт підписання фізичною особою-підприємцем Мішкуровим М.О. анкети-заявки про приєднання до правил надання послуги "КУБ" за допомогою електронного цифрового підпису в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Надана позивачем роздруківка (а.с. 18), яка містить відомості про сертифікацію ключа ЕЦП боржника, не підтверджує підписання відповідачем саме тієї Анкети-заявки про приєднання до правил надання послуги "КУБ", за якою позивач звернувся з заявою про видачу судового наказу.

Одночасно, колегія суддів не погоджується з висновками місцевого господарського суду, що заява про видачу судового наказу повинна бути підписана адвокатом.

Відповідно до п. 11 ч. 16-1 Перехідних положень Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019.

Відповідно до ч. 3 ст. 131-2 Конституції України (в редакції Закону України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Однак, ч. 4 ст. 131-2 Конституції України визначає, що законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи не повнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Вказане є виключенням із загального правила прямої дії норми статей 59, 131-2 Конституції України та підпункту 11 пункту 16-1 розділу ХV "Перехідні положення" Конституції України. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.10.2018 у справі №921/128/18).

Пунктом 1 частини 5 статті 12 ГПК України передбачено, що малозначними справами є зокрема, справи у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Згідно ст. 7 Закону України "Про державний бюджет на 2019 рік" з 01.01.2019 встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1 921,00 грн.

Предметом позову в даній справі є стягнення 96 823,48 грн., а отже, ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа є малозначною в силу прямої вказівки закону.

Частинами 1 та 3 ст. 56 ГПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

В свою чергу, ч. 2 ст. 58 ГПК України встановлено, що при розгляді справ у малозначних спорах представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років і має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених ст. 59 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 60 ГПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.

Крім того, за змістом п. 2 ч. 3 ст. 150 ГПК України до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника.

Таким чином, сторона у справі, віднесеної законом до малозначних, не позбавлена права на представництво своїх інтересів представником на підставі довіреності за відсутності у нього статусу адвоката, у тому числі і на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу.

Як вбачається з матеріалів поданої заяви, її підписано представником АТ КБ "Приватбанк" Савіхіною А.М. за довіреністю, до заяви додано належним чином завірену копію довіреності №8332-К-Н-О від 31.08.2017, видану на ім`я Савіхіної А.М. для представництва інтересів АТ КБ "Приватбанк", в тому числі в господарських судах всіх інстанцій. Вказана довіреність чинна, не припинена та не скасована, оскільки доказів зворотнього не надано.

Отже, заяву АТ КБ "Приватбанк" про видачу судового наказу подано з дотриманням вимог ст. 150 ГПК України в частині надання документа, що підтверджує повноваження представника.

Колегія суддів зазначає, що хоча суд першої інстанції в цій частині дійшов помилкових висновків щодо підписання заяви про видачу судового наказу не уповноваженою особою, однак це не призвело до постановлення помилкової ухвали про відмову видачі судового наказу.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується на фактичних обставинах та прийнята відповідно до норм чинного законодавства, а тому підстави для її скасування відсутні. Отже, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Оцінюючи в сукупності усі матеріали справи, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Київської області від 18.03.2019 про відмову у видачі судового наказу у справі №911/691/19 та скасування або зміни оскаржуваної ухвали.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Київської області від 18.03.2019 про відмову у видачі судового наказу у справі №911/691/19 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 18.03.2019 про відмову у видачі судового наказу у справі №911/691/19 залишити без змін.

3.Матеріали справи №911/691/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 14.06.2019.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді М.Г. Чорногуз

А.І. Тищенко