ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2019 Справа № 917/477/19

м. Полтава

За позовною заявою Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "Імпульс", вул. Горлівська, 226/228, м. Київ, 02121

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "АвтоКраз", вул. Київська, 62, м. Кременчук, Полтавська область, 39631

про стягнення 115490,00 грн.,

Суддя Господарського суду Полтавської області Семчук О.С.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Науково-технічний комплекс "Імпульс" (далі - позивач/ ДП "НТК "Імпульс") звернулося з позовною заявою до Господарського суду Полтавської області про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "АвтоКраз" (далі - відповідач/ ТОВ "ТД "АвтоКраз") 115490,00 грн. збитків. В обґрунтування позову позивач посилається на несвоєчасне виконання відповідачем умов договору № 199ТД/17 від 05.04.2017, котре призвело до несвоєчасного виконання позивачем оборонного замовлення, за яке позивачем було сплачено штрафні санкції.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 10.04.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін.

Відповідач у відзиві позов заперечує, посилаючись на відсутність складу правопорушення.

Рішення приймається в порядку ч. 4, 5 ст. 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:

05.04.2017 між позивачем (покупець за договором) та відповідачем (продавець за договором) було укладено Договір № 199ТД/17 (далі - Договір, копія Договору - в матеріалах справи).

Відповідно до п. 1.1 Договору продавець зобов`язувався передати у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити автомобілі КрАЗ, згідно специфікацій, що є невід`ємними частинами Договору.

Згідно п. 1.2 Договору продавець погодив використання автомобілів КрАЗ для потреб Міністерства оборони України після підписання Протоколу погодження застосування навісного обладнання з заводом-виробником (ПАТ «АвтоКрАЗ»).

Відповідно до п. 2.1 Договору автомобіль за якістю і комплектністю повинен відповідати технічним умовам заводу-виробника, а саме ПАТ «АвтоКрАЗ», засвідчуватись актом приймання передачі транспортного засобу, завіреним УКЯ заводу, паспортом-формуляром, виданим представництвом замовника № 553. Контроль за якістю виготовленої продукції та її приймання здійснює представництво замовника № 553 у порядку, передбаченому Положенням про представництва державних замовників з оборонного замовлення на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2009 p. N 1107, та згідно з умовами Договору.

Згідно специфікації № 1 від 05.04.2017 сторони домовилися про поставку двох шасі автомобільних КрАЗ-63221-0000059-02 загальною вартістю 4039801,70 грн.

Відповідно до додаткових угод № 1 від 15.05.2017 та № 2 від 26.09.2017 сторонами узгоджено додаткову поставку двох шасі автомобільних КрАЗ-63221-0000059-02 за фактичною загальною ціною 3225467,50 грн.

Відповідно до п. 3.2 Договору строк виготовлення автомобілів - 60 календарних днів з моменту надходження авансового платежу до 25 числа квітня місяця 2017 року, у разі надходження платежу після 25 квітня 2017 року строк виготовлення автомобіля 90 календарних дні з моменту надходження платежу.

Позивач зазначає, що авансовий платіж ним було здійснено 25.04.2017, тобто відповідач мав поставити продукцію позивачу до 25 червня 2017 року, однак останній поставив продукцію лише 14 вересня та 18 жовтня 2017 року, що за твердженням позивача призвело до збою та подальших затримок у виробництві позивача. На підтвердження дат поставки товару по Договору позивачем надано копії видаткових накладних № 3223 від 14.09.2017, № 3841 від 17.10.2017. та № 3842 від 17.10.2017, а також актів приймання-передачі товару № 3223 від 14.09.2017, № 10283 від 18.10.2017 та № 10327 від 18.10.2017.

Враховуючи умови Договору позивач стверджує, що відповідачу було відомо про те, що продукція за Договором купується позивачем на виконання оборонного замовлення відповідно до державного контракту на поставку продукції за державним оборонним замовленням № 403/1/17/6 від 07 липня 2017 року (далі - Державний контракт), відповідно до умов якого позивач, виконавець за державним контрактом, зобов`язався виготовити і поставити Міністерству Оборони України, замовнику за державним контрактом, з дотриманням вимог законодавства продукцію, що поставляється за оборонним замовленням (пункт 1.1 Державного контракту).

Як зазначає позивач, відповідно до Додатку № 1 до Державного контракту строк поставки продукції:

- 2 комплекти - до 30.10.2017;

- 2 комплекти - до 20.02.2018.

Позивач стверджує, що саме з вини відповідача він прострочив виконання оборонного замовлення. В зв`язку з цим за наказом Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 по справі № 910/3726/18, виданого на виконання Постанови Київського апеляційного господарського суду по справі № 910/3726/18 від 19.09.2018, з ДП "НТК "Імпульс" було стягнуто на користь Міністерства оборони України штрафні санкції в сумі 115490,00 грн. Вказану суму штрафних санкцій позивачем сплачено платіжним дорученням № 818 від 22.10.2018 (копія платіжного доручення - в матеріалах справи.

Враховуючи викладені обставини, посилаючись на ст. 225 та 226 Господарського кодексу України позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати позивачу понесені ним додаткові витрати, а саме сплачені штрафні санкції Міністерству оборони України у розмірі 115490,00 грн. Вказану суму збитків позивач просить суд стягнути з відповідача.

Відповідач у відзиві позов заперечує, посилаючись на те, що позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між простроченням поставки з боку ТОВ «ТД АвтоКрАЗ» та стягненням Міністерством оборони України штрафних санкцій за неналежне виконання зобов`язань за Державним контрактом з ДП "НТК "Імпульс".

Тож, відповідач вважає, що жодних законних підстав для сплати ТОВ «ТД АвтоКрАЗ» на користь ДП «НТК «Імпульс», понесених останнім додаткових витрат у вигляді штрафних санкцій, сплачених Міністерству оборони України у розмірі 115490,00 грн. немає.

Так відповідач зазначає, що одним із доказів, на який посилається позивач є постанова Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2018, по справі № 910/3726/18, якою встановлено лише факт того, що 07.07.2017 року між Міністерством оборони України та ДП «НТК «Імпульс» було укладено державний контракт № 403/1/17/6 на поставку товарів згідно із специфікацією. Відповідно до Додатку №1 до Державного контракту строк поставки продукції: 2 комплекти - до 30.10.2017 року; 2 комплекти - до 20.02.2018 року.

Проте, ДП «НТК «Імпульс» не прикладає сам державний контракт та специфікації до нього, тобто відсутнє належним чином обґрунтоване твердження того, що за Контрактом мала бути поставлена саме автомобільна техніка КрАЗ, яка визначена специфікаціями до Договору, що укладався між ТОВ «ТД АвтоКрАЗ» та ДП «НТК «Імпульс», а не будь-якого іншого закордонного виробника: МАЗ або MAN. Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що ДП «НТК «Імпульс», згідно умов договору було придбано у ТОВ «ТД АвтоКрАЗ» шасі автомобільні КрАЗ, тож, навіть, якщо припустити, що дана автомобільна техніка в подальшому поставлялась Міністерству оборони України, то лише у вигляді готового повноцінного автомобіля, тобто на шасі КрАЗ ДП «НТК «Імпульс» мало б встановити надбудову відповідного типу, що передбачали умови договору з Міністерством. Жодних підтверджень того, що причиною прострочення перед Міністерством слугувало саме прострочення поставки шасі з боку ТОВ «ТД АвтоКрАЗ», а не затримка з виготовлення та встановлення надбудови, таких, як наприклад технологічні карти виробничого циклу, не надано.

Крім цього, відповідач зазначає, що п. 1.2 Договору дійсно передбачає те, що продавець погоджує використання автомобіля КрАЗ для потреб Міністерства оборони України, після підписання Протоколу погодження застосування навісного обладнання з заводом- виробником ПАТ «АвтоКрАЗ», але, жодних посилань на контракт, що вже укладений чи буде укладатися з Міністерством оборони, Договір не містить.

Також позивачем не доведено факт того, що Договір, який було підписано між сторонами по справі дійсно був укладений для подальшого виконання умов Державного контракту № 403/1/17/6 на поставку товарів згідно із специфікацією. При цьому, відповідач акцентує увагу суду на тому, що Договір підписано сторонами 05.04.2017, а Державний контракт укладено через три місяці після цього, 07.07.2017.

При вирішенні позову суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 22 ЦК України під збитками як різновидом майнової шкоди розуміються втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ст. 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ст. 225 ГК України).

Отже, для застосування такого виду господарської санкції (правового наслідку порушення зобов`язання) як стягнення збитків необхідна наявність всіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення:

- протиправної поведінки;

- збитків;

- причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника і збитками;

- вини.

При відсутності хоч б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

Відповідач у відзиві підтверджує факт порушення ним умов Договору щодо несвоєчасної поставки товару. Також матеріалами справи підтверджується факт понесення відповідачем збитків, а саме сплата ним штрафних санкцій за рішенням суду на користь Міністерства оборони України на суму 115490,00 грн.

Таким чином, позивачем доведено та відповідачем не заперечується наявність трьох складових господарського правопорушення, а саме, протиправної поведінки відповідача (неналежне виконання умов Договору), збитків (оплата позивачем штрафних санкцій) та вини відповідача (відповідач не заперечує своєї вини у несвоєчасному виконанні зобов`язань з поставки позивачу товару).

Разом з тим, суд погоджується із твердженням відповідача щодо того, що позивачем не доведено причинного зв`язку між затримкою відповідачем поставок по Договору та неналежним виконанням позивачем умов Державного контракту, за яке з останнього було стягнуто штрафні санкції.

Так, постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 по справі № 910/3726/18 встановлено, що 07.04.2017 (а не 07.07.2017, як зазначає позивач) між Міністерством оборони України та ДП «НТК «Імпульс» було укладено державний контракт № 403/1/17/6 на поставку товарів згідно специфікації. Відповідно до п. 1.1 контракту ДП "НТК "Імпульс" зобов`язалося у строк до 30.10.2017 поставити товар на суму 15398688 грн.

Також у вказаній постанові зазначено, що ДП "НТК "Імпульс" посилалося на висновок ТПП № 3067/2/21-10.4, який відхилено судом оскільки він стосується правовідносин між ТОВ "ТД АвтоКрАЗ" та ДП "НТК "Імпульс" за іншими договорами, а тому не є підставами, що звільняють відповідача від відповідальності за неналежне виконання державного контракту.

Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із вказаних у постанові Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 по справі № 910/3726/18 обставин не можливо зробити висновок, що саме неналежне виконання ТОВ "ТД АвтоКрАЗ" умов Договору призвело до порушення ДП "НТК "Імпульс" умов державного контракту № 403/1/17/6 від 07.04.2017. Інших доказів, які б підтверджували вказані обставини, позивачем не надано.

Також суд критично ставиться до посилання позивача на те, що відповідачу було відомо про те, що продукція за Договором купується позивачем на виконання оборонного замовлення відповідно до державного контракту на поставку продукції саме за державним оборонним замовленням № 403/1/17/6 від 07.07.2017 (Державним контрактом), оскільки з умов Договору не вбачається на виконання якого саме державного контракту його укладено, посилання на номер державного контракту ні Договір, ні специфікація, ні додаткові угоди до Договору не містять.

З огляду на вищевикладене, позивачем не доведено наявність всіх елементів складу правопорушення.

Отже, підстави для стягнення з відповідача збитків відсутні.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, позов необґрунтований, не підтверджений належними доказами, а отже задоволенню не підлягає.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача у повному обсязі.

Керуючись статтями 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у позові повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256, 257 ГПК України). Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.С. Семчук