ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.06.2019 м. Івано-ФранківськСправа № 909/275/19

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шіляк М.А., секретар судового засідання Феденько Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДХАУЗ СВІС ГМБХ"

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Грушецького Михайла Степановича

про стягнення заборгованості в сумі 20 600,59 грн, з яких 9 977,69 грн - сума основного боргу, 5 126,94 грн - 30% річних, 5 495,96 грн - пені.

За участю:

від відповідача: Винник І.І.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Івано-Франківської області подано позов Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕДХАУЗ СВІС ГМБХ" до Фізичної особи-підприємця Грушецького Михайла Степановича про стягнення заборгованості в сумі 20 600,59 грн, з яких 9 977,69 грн - сума основного боргу, 5 126,94 грн - 30% річних, 5 495,96 грн - пені.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 09.04.2019 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду, відкрити провадження у справі та призначити розгляд справи по суті на 07.05.2019.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 07.05.2019 та 22.05.2019 суд постановив розгляд справи відкласти на 22.05.2019 та 05.06.2019 відповідно.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте направив суду клопотання (вих. № 182 від 30.05.2019; вх. № 9531/19 від 03.06.2019) про розгляд справи за відсутності позивача, позов підтримує в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог посилається на невиконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань згідно договору поставки, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 9 977,69 грн. Внаслідок неналежного виконання зобов`язань позивачем нараховано відповідачу пеню в сумі 5 495,96 грн та 30% річних в сумі 5 126,94 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просив суд у позові відмовити. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що всі грошові зобов`язання за укладеним договором поставки від 29.05.2012 № 16ЛВ виконано належним чином та у повному обсязі, що підтверджується випискою з банківського рахунку за період з 01.01.2017 по 31.12.2017. Крім цього, зазначив, що згідно договору поставки від 29.05.2012 № 16ЛВ сторонами договору виступали ТОВ "Біонайм Україна" та ФОП ОСОБА_1 . У розділі 7 реквізити сторін адреса місцезнаходження визначена як 77450, Івано-Франківська АДРЕСА_1 , тисменицький район, с. Загвіздя, вул. Лугова, 5, а у видаткових накладних зазначена зовсім інша адреса ФОП Грушецький М.С., яка не відповідає умовам укладеного договору поставки. Цей факт опосередковано вказує на те, що дані видаткові накладні не мають жодного відношення до договору поставки від 29.05.2012 №16ЛВ. Видаткові накладні не містять посилання на договір поставки від 29.05.2012 № 16ЛВ, а натомість у таких копіях видаткових накладних складених сторонами наявне посилання на договір поставки від 30.05.2012 № 16ЛВ, а такий договір до матеріалів справи не долучено. Таким чином, договір долучений до матеріалів справи не вказує на існування за таким договором будь-якої заборгованості, заборгованість по договору не може бути підтвердженою жодним первинним бухгалтерським документом. Видаткові накладні від 31.05.2017 № 104388 на суму 1 167,66 грн та від 28.08.2017 № 157180 на суму 732,72 грн ФОП ОСОБА_1 не підписувались, у графі одержувач прописом від руки записано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 при цьому жодного підпису не проставлено, а також не вказано на підставі якого документу особи з такими прізвищами та ініціалами отримали даний товар. Довіреності або інших повноважень на отримання товару даними особами не видавались, товари у вказаних видаткових накладних підприємцем не отримано, отже дані накладні про отримання товару є підробленими та недійсними, не відображають та не підтверджують одержання цих товарів на суми визначені у них. Нарахування пені та 30% річних є безпідставним, оскільки позивачем не доведено наявності основної заборгованості відповідача по договору поставки від 29.05.2012 № 16ЛВ. Накладні не містять будь-якої вказівки на строки виконання зобов`язань та порядок нарахування неустойки, штрафу або пені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, оцінивши докази у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд встановив наступне.

29.05.2012 між ТОВ "Біонайм Україна" (далі - постачальник) та ФОП Грушецьким М.С. (далі - покупець) укладено Договір поставки № 16ЛВ (далі - договір).

Найменування ТОВ "Біонайм Україна" змінено на ТОВ "МЕДХАУЗ СВІС ГМБХ" за рішенням учасників ТОВ "Біонайм Україна" від 05.03.2013, протокол загальних зборів учасників № 1, що підтверджується статутом ТОВ "МЕДХАУЗ СВІС ГМБХ", затвердженого загальними зборами учасників ТОВ "МЕДХАУЗ СВІС ГМБХ", протокол № 03/18 від 02.11.2018.

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язується поставляти непродовольчі товари відповідно до поданого покупцем замовлення, а покупець зобов`язується прийняти товар та своєчасно оплатити його вартість.

Пунктом 1.2. договору визначено, що предметом даного договору є товари, що визначені у відповідних супровідних документах (накладних, товарно-транспортних накладних тощо), які є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 2.1. договору постачальник здійснює постачання товару, а покупець приймає та оплачує товар за цим договором окремими партіями.

Відповідно до 4.4. договору покупець сплачує 100 (сто) % вартості кожної партії товару на протязі 30 (тридцяти) календарних днів з моменту її отримання.

Пунктом 4.5. договору сторони домовились, що у разі не оплати покупцем поставленого постачальником товару протягом строку вказаному в п. 4.4. цього договору, покупець зобов`язаний за першою вимогою постачальника повернути йому увесь поставлений та не оплачений товар протягом семи календарних днів з моменту пред`явлення такої вимоги. Повернення товару здійснюється транспортом постачальника.

У випадку відсутності у покупця грошових коштів для оплати поставленого товару або якщо товар користується широким попитом у кінцевих споживачів, за наявності згоди постачальника та належного стану товару (в тому числі його пакування), поставлений товар може бути повернути постачальнику (п. 5.5. Договору).

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме поставив відповідачу товар, що підтверджується видатковими накладними від 13.01.2017 № 6929 на суму 3 635,86 грн, від 31.05.2017 № 104388 на суму 1 167,66 грн, від 01.06.2017 № 104771 на суму 972,42 грн, від 28.08.2017 № 157180 на суму 732,72 грн, від 12.09.2017 № 168891 на суму 300,00 грн, від 03.10.2017 № 186975 на суму 731,16 грн, від 20.10.2017 № 201475 на суму 2 448,16 грн.

Позивач передав відповідачу товар на загальну суму 9 987,98 грн, а відповідач відповідно до умов договору повну оплату товару не провів. Відповідачем оплачено лише 10,29 грн заборгованості. Заборгованість по договору із врахуванням проплати складає 9 977,69 грн.

14.06.2018 позивач направив відповідачу претензію вих. № 230 з вимогою оплатити заборгованість в сумі 9 977,69 грн. Докази направлення містяться в матеріалах справи. Претензію отримано відповідачем 07.07.2018, проте будь-яких дій з боку відповідача щодо погашення заборгованості не здійснено.

Відповідно до умов п.п. 4.5. та 6.2. договору 18.09.2018 позивачем направлено відповідачу повідомлення про розірвання договору № 364 та вимогу про оплату товару в зв`язку з розірванням договору № 365. Докази направлення містяться в матеріалах справи. Вищезазначені документи отримано відповідачем 29.09.2018,

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими частково виходячи з наступного.

В силу ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) між сторонами у справі виникли зобов`язальні відносини.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України). Вказане положення кореспондується з приписами статті 712 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

На підставі господарського договору між суб`єктами господарювання виникають господарські зобов`язання, в силу яких один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ст.ст. 173, 174 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, беручи до уваги матеріали справи, керуючись вищезазначеними нормами законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача основного боргу в сумі 9 977,69 грн.

Стосовно вимог про стягнення пені, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України, ст.ст. 230-232 ГК України одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка у формі пені, яка сплачується боржником у разі порушення зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Умовами, договору, зокрема, пунктом 5.4. сторони визначили, якщо заборгованість покупця перед постачальником триває більше 2-х місяців також покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. При цьому відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України сторони погодили, що нарахування пені за цим пунктом договору починається від самого першого дня виникнення прострочення покупця перед постачальником та припиняється через один календарний рік від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Суд звертає увагу, що з урахуванням вищезазначеного пункту договору, період часу, за який нараховується пеня не повинен перевищувати один календарний рік, від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, в який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

При нарахуванні пені позивач помилково враховував день строку оплати у періоди таких розрахунків (враховував день, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане), а не з дня, наступного за останнім днем, в який зобов`язання мало бути виконане, помилково нараховано пеню понад один календарний рік та у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а не як передбачено п. 5.4. договору у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Суд здійснивши перерахунок пені, не виходячи при цьому за межі визначених у позовній заяві періодів, дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 5 495,96 грн є частково обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню в сумі 49,94 грн, а саме:

1) по видатковій накладній від 13.01.2017 № 6929 на суму 3 635,86 грн за період прострочення оплати з 13.02.2017 по 13.02.2018 пені в сумі 18,18 грн;

2) по видатковій накладній від 31.05.2017 № 104388 на суму 1 167,66 грн за період прострочення оплати з 01.07.2017 по 01.07.2018 пені в сумі 5,84 грн;

3) по видатковій накладній від 01.06.2017 № 104771 на суму 972,42 грн за період прострочення оплати з 02.07.2017 по 02.07.2018 пені в сумі 4,86 грн;

4) по видатковій накладній від 28.08.2017 № 157180 на суму 732,72 грн за період прострочення оплати з 28.09.2017 по 28.09.2018 пені в сумі 3,66 грн;

5) по видатковій накладній від 12.09.2017 № 168891 на суму 300,00 грн за період прострочення оплати з 13.10.2017 по 13.10.2018 пені в сумі 1,5 грн;

6) по видатковій накладній від 03.10.2017 № 186975 на суму 731,16 грн за період прострочення оплати з 03.11.2017 по 03.11.2018 пені в сумі 3,66 грн;

7) по видатковій накладній від 20.10.2017 № 201475 на суму 2 448,16 грн за період прострочення оплати з 20.11.2017 по 20.11.2018 пені в сумі 12,24 грн.

В частині стягнення пені в сумі 5 446,02 грн слід відмовити.

Стосовно вимог про стягнення 30% річних, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Пунктом 5.3. договору встановлено, що за порушення строку оплати товарів Покупець сплачує Постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 30% річних від суми заборгованості.

При нарахуванні 30% річних позивач помилково враховував день строку оплати у періоди таких розрахунків (враховував день, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане), а не з дня, наступного за останнім днем, в який зобов`язання мало бути виконане.

Суд здійснивши перерахунок 30% річних, не виходячи при цьому за межі визначених у позовній заяві періодів, дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 30% річних в сумі 5 126,94 грн є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню в сумі 5 118,73 грн, а саме:

1) по видатковій накладній від 13.01.2017 № 6929 на суму 3 635,86 грн за період прострочення оплати з 13.02.2017 по 20.03.2019 30% річних в сумі 2 289,10 грн;

2) по видатковій накладній від 31.05.2017 № 104388 на суму 1 167,66 грн за період прострочення оплати з 01.07.2017 по 20.03.2019 30% річних в сумі 601,74 грн;

3) по видатковій накладній від 01.06.2017 № 104771 на суму 972,42 грн за період прострочення оплати з 02.07.2017 по 20.03.2019 30% річних в сумі 500,33 грн;

4) по видатковій накладній від 28.08.2017 № 157180 на суму 732,72 грн за період прострочення оплати з 28.09.2017 по 20.03.2019 30% річних в сумі 324,00 грн;

5) по видатковій накладній від 12.09.2017 № 168891 на суму 300,00 грн за період прострочення оплати з 13.10.2017 по 20.03.2019 30% річних в сумі 128,96 грн;

6) по видатковій накладній від 03.10.2017 № 186975 на суму 731,16 грн за період прострочення оплати з 03.11.2017 по 20.03.2019 30% річних в сумі 301,68 грн;

7) по видатковій накладній від 20.10.2017 № 201475 на суму 2 448,16 грн за період прострочення оплати з 20.11.2017 по 20.03.2019 30% річних в сумі 975,91 грн.

В частині стягнення 30% річних в сумі 8,21 грн слід відмовити.

Твердження відповідача, що всі грошові зобов`язання за укладеним договором поставки від 29.05.2012 № 16ЛВ виконано належним чином та у повному обсязі не можна визнати обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідачем не додано до відзиву виписки з банківського рахунку за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 на яку він посилається в обґрунтування заперечень. Натомість в додатках до відзиву містяться роздруківки з сайту банку про здійснення окремих оплат ФОП Грушецьким М.С., а саме: від 13.01.2017 - оплата за медикаменти згідно накладної № 133099 від 09.05.2016 без ПДВ на суму 600,00 грн; від 22.05.2017 - оплата за медикаменти згідно накладної № 133099 від 12.04.2017 без ПДВ на суму 1 035,13 грн; від 28.12.2017 - оплата за медикаменти згідно накладної № 133099 від 09.05.2016 без ПДВ на суму 1 521,21 грн; від 18.01.2018 - оплата за медикаменти згідно накладної № 133099 від 09.05.2016 без ПДВ на суму 1 012,21 грн, від 16.04.2018 - оплата за медикаменти згідно накладної № 133099 від 09.05.2016 без ПДВ на суму 1 500,31 грн.

Як зазначено позивачем вищевикладені платежі, підтверджені роздруківками з сайту, дійсно були здійснені відповідачем на користь позивача, що відображено в Акті звіряння рахунків за період з 29.05.2012 по 20.05.2019. При здійсненні оплат призначення платежу було зазначене відповідачем некоректно і ця помилка повторювалась при кожному подальшому здійсненні оплати. Однак, всі ці суми оплат зараховувались позивачем на рахунок погашення заборгованості за раніше поставлений товар за договором поставки № ЛВ16 від 29.05.2012. Жодних претензій з цього приводу сторони одна до одної не мали. Платежі, що надходили на рахунок позивача йшли на погашення, що виникла раніше, таким чином поставки здійснені в 2017 році залишилися неоплаченими. До квітня 2018 року відповідач здійснював періодичні платежі в рахунок погашення заборгованості за поставлений товар та частково повертав товар у зв`язку із відсутністю грошових коштів.

Договір № 16ЛВ від 29.05.2012 діяв з дати його укладення до 29.09.2018 дати його розірвання на вимогу позивача. За весь період договору позивач неодноразово постачав відповідачу товари визначені видатковими накладними, а відповідач неодноразово здійснював платежі на користь позивача, що відображено в Акті звіряння взаємних розрахунків за період з 29.05.2012 по 20.05.2019.

Стосовно твердження відповідача про те, що договір укладений між ТОВ "Біонайм Україна" та ФОП ОСОБА_1 суд зазначає, що позивач цей факт не заперечує, в матеріалах справи наявна копія статуту про зміну найменування ТОВ "Біонайм Україна" на ТОВ "МЕДХАУЗ СВІС ГМБХ" за рішенням учасників ТОВ "Біонайм Україна", затвердженого загальними зборами учасників ТОВ "МЕДХАУЗ СВІС ГМБХ", протокол № 03/18 від 02.11.2018. Зміна назви Постачальника жодним чином не вплинула на виконання зобов`язань за договором поставки між сторонами. Як зазначено позивачем, жодних пропозицій з боку відповідача про внесення змін до договору поставки з цього приводу до позивача не надходило.

Стосовно твердження відповідача про те, що реквізити зазначені в п. 7 договору поставки та у видаткових накладних є відмінними і начебто свідчать про відсутність зв`язку між договором поставки та видатковими накладними суд зазначає наступне. Цей факт жодним чином не підтверджує того, що видаткові накладні не мають відношення до договору поставки, оскільки в накладній є посилання на договір поставки. В договорі поставки зазначено юридичну адресу ФОП, що вказана в Єдиному державному реєстрі. Зазначені у видатковій накладній адреси мають відношення до відповідача, що підтверджується наказом Міністерства охорони здоров`я України Державна служба лікарських засобів і виробів медичного призначення № 92 від 19.09.2007 Перелік № 1 Суб`єктів господарської діяльності, за заявами яких прийняте рішення про видачу ліцензій та видачу копій ліцензій на провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, роздрібної та оптової торгівлі лікарськими засобам місцем (https://zakon.rada.gov.ua/rada/show/v0092539-07).

Твердження відповідача, що видаткові накладні № 104388 від 31.05.2017 та № 157180 від 28.08.2017 підписані іншими особами Федак ОСОБА_4 . та Каштуна ОСОБА_5 ., тому вважає ці документи підробленими та недійсними не визнається судом обґрунтованим, оскільки на видаткових накладних зазначено прізвища відповідальної особи та відтиск печатки ФОП ОСОБА_6 М ОСОБА_7 С.

Твердження відповідача, про те що у накладні не містять будь-якої вказівки на строки виконання зобов`язань та порядок нарахування неустойки, штрафу або пені не визнається судом обґрунтованим з огляду на те, що строк виконання зобов`язання, нарахування пені та 30% річних передбачено договором поставки.

В силу частини 8 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" відповідальність за достовірність даних, відображених в первинних документах несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Зважаючи на норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" видаткова накладна належить до первинних документів і засвідчує отримання/передачі товарів або послуг.

Суд зазначає, що форму видаткової накладної не затверджено, отже цей документ може містити будь які дані зазначені сторонами, що не суперечать ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України", в тому числі і адресу фактичного місцезнаходження, і юридичну адресу сторони. Більше того, підписуючи видаткові накладні, відповідач не мав жодних претензій до правильності їх складання, а отже визнавав усі викладені в цих документах реквізити чинними та правдивими.

Твердження відповідача про те, що до суду надано договір поставки № 16ЛВ від 29.05.2012, а у видаткових накладних зазначено договір поставки № 16ЛВ від 31.05.2012, що свідчить про існування двох різних договорів та як наслідок не підтверджує наявність заборгованості за договором поставки № 16ЛВ від 29.05.2012 не можна визнати обґрунтованим з огляду на те, що жодних доказів в обґрунтування такої позиції відповідач не надав, а саме не надав договорів поставки № 16ЛВ від 29.05.2012 та № 16ЛВ від 31.05.2012, другі екземпляри яких в нього як у сторони за договорами мають бути, а отже, не довів факт існування двох різних договорів.

Водночас, як зазначено позивачем, в даному випадку має місце технічна помилка допущена в управлінському обліку позивача, що потягла за собою неправильність заповнення видаткових накладних. Помилково до бази даних внесено не дату укладання договору поставки 29.05.2012, а дату внесення договору поставки в базу управлінського обліку 31.05.2012. Позивачем також зазначено, що за весь період співпраці відповідач не висував жодних заперечень щодо неправильності заповнення видаткових накладних та підписував їх в тому числі власноручно.

Суд звертає увагу на те, що пунктом 6.8. договору поставки, сторони домовилися, що в разі відсутності посилання у будь-яких документах, які підписанні сторонами та підтверджують факт передачі товару або його частини (накладних, актах тощо), на цей договір, товар буде вважатися поставленим саме за цим договором оскільки між сторонами більше не існує жодного укладеного (чинного) договору поставки, купівлі-продажу або іншого договору, який передбачає передачу/відчуження майна у власність. Отже, між сторонами у справі було укладено один єдиний договір поставки № 16ЛВ від 29.05.2012.

За правилами, встановленими п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача слід стягнути на користь позивача 1 412,39 грн судового збору. Судовий збір в сумі 508,61 грн слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 86, 129, 202, 232, 233, 236-238, 240-241 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

позов Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДХАУЗ СВІС ГМБХ" до Фізичної особи-підприємця Грушецького Михайла Степановича про стягнення заборгованості в сумі 20 600,59 грн задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Грушецького Михайла Степановича ( АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , Івано-Франківська АДРЕСА_1 , 77450; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДХАУЗ СВІС ГМБХ" (вул. Січеславська Набережна, буд. 53, м. Дніпро, 49027; ідентифікаційний код 35341093) 9 977,69 грн (дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят сім гривень 69 копійок) основного боргу, 5 118,73 грн (п`ять тисяч сто вісімнадцять гривень 73 копійки) 30% річних, 49,94 грн (сорок дев`ять гривень 94 копійки) пені та 1 412,39 грн (одна тисяча чотириста дванадцять гривень 39 копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В частинах стягнення 30% річних в сумі 8,21 та пені в сумі 5 446,02 грн відмовити.

Судовий збір в сумі 508,61 грн залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається відповідно до п.п 17.5 п. 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 14.06.2019.

Суддя М.А. Шіляк