СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2019 р. Справа № 905/487/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Дучал Н.М. , суддя Сіверін В.І.

за участю секретаря судового засідання Мальченко О.О.

за участю представників сторін:

позивача - адвокат Костікова О.О.

відповідача не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу ПрАТ Металургійний комбінат Азовсталь, м. Маріуполь (вх.№1483Д/1) на рішення господарського суду Донецької області від 12.04.2019 у справі № 905/487/19 (повний текст якої складено та підписано 12.04.2019 суддею Ю.В. Макаровою у приміщенні зазначеного суду)

за позовом ПрАТ Металургійний комбінат Азовсталь, м. Маріуполь;

до акціонерного товариства Українська залізниця, м. Київ, в особі регіональної філії Донецька залізниця Акціонерного товариства Українська залізниця, м. Лиман,

про стягнення збитків у вигляді недостачі вантажу у розмірі 7760,62 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, приватне акціонерне товариство Металургійний комбінат «Азовсталь», м. Маріуполь, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ, в особі регіональної філії «Донецька залізниця» м. Лиман Донецької області, про стягнення збитків у вигляді недостачі вантажу у розмірі 7760,62грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач при перевезенні вугілля по залізничним накладним №48871529 від 21.03.2018р. та №48937577 від 25.03.2018р. не забезпечив збереження вантажу у вагонах №№56316839, 59177873, у звязку з чим спірні вагони прибули з нестачею вантажу, що підтверджується складеними комерційними актами №484809/103 від 23.03.2018р. та №484809/111 від 27.03.2018р.

Рішенням господарського суду Донецької області від 12.04.2019 у справі № 905/487/19 у задоволенні позовних вимог ПрАТ Металургійний комбінат Азовсталь (87500, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Лепорського, буд.1, ) до Публічного акціонерного товариства Українська залізниця (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд.5, ) в особі регіональної філії Донецька залізниця Акціонерного товариства Українська залізниця (84400, Донецька область, м.Лиман, вул. Привокзальна, буд.22, ) про стягнення збитків у вигляді недостачі вантажу у розмірі 7760,62 грн. - відмовлено. Судові витрати покладено на позивача.

ПрАТ Металургійний комбінат Азовсталь із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Донецької області від 12.04.2019 у справі № 905/487/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

Одночасно, апелянт звернувся до суду з клопотанням про відновлення пропущеного строку на подання апеляційної скарги, з посиланням на те, що передбачений ГПК України строк на апеляційне оскарження був пропущений у зв`язку з несвоєчасним отриманням представником ПрАТ Металургійний комбінат Азовсталь копії оскаржуваного рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності. На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що шестимісячний термін для пред`явлення даного позову, передбачений ст. 136 Статуту залізниць України, сплив ще у вересні 2018 року, оскільки згідно положень ст.ст. 253, 254 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, а строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.05.2019 відкрито апеляційне провадження та призначено справу № 905/487/19 до розгляду на 10.06.2019.

У судове засідання 10.06.2019 представник відповідача не з`явився, хоча у відповідності до вимог чинного законодавства про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи належне повідомлення учасників справи про час та місце засідання суду, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу позивача за відсутності зазначеного представника, за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи сторони, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.03.2018 ПРАТ «Авдіївський коксохімічний завод» (вантажовідправник) зі станції відправлення Авдіївка Донецької залізниці на станцію Сартана Донецької залізниці відвантажено на адресу ПРАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь» (вантажоодержувач) за залізничною накладною №48871529 у вагоні №56316839 насипом кокс доменний, у вологому стані. Вантаж прийнятий до перевезення відповідно до накладної №48871529 масою нетто: у вагоні №56316839 - 49150кг.

25.03.2018 ПРАТ «Авдіївський коксохімічний завод» (вантажовідправник) зі станції відправлення Авдіївка Донецької залізниці на станцію Сартана Донецької залізниці відвантажено на адресу ПРАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь» (вантажоодержувач) за залізничною накладною №48937577 у вагоні №59177873 насипом кокс доменний, у вологому стані. Вантаж прийнятий до перевезення відповідно до накладної №48937577 масою нетто: у вагоні №59177873 - 54000кг.

В накладних вантажовідправником зазначено, що вантаж маркований вапном поздовжньою смугою вздовж вагону. Вантаж розміщено й закріплено згідно з п.1-4 гл.14 Додатка 3 до СМГС.

На станції відправлення вантаж був прийнятий до перевезення без зауважень, іншого не доведено.

Відповідно до статті 24 Статуту залізниць України залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення.

Так, на станції призначення Сартана Донецької залізниці було здійснено комісійне переважування вагонів: №56316839 та №59177873, за результатами якого складені комерційні акти: №484809/103 від 23.03.2018 до вагону №56316839 та №484809/111 від 27.03.2018 до вагону №59177873, відповідно до яких встановлені наступні обставини:

Комерційним актом №484809/103 від 23.03.2018 встановлено, що у вагоні №56316839 у документі значиться: нетто 49150кг, тара 23000, фактично при переважуванні виявилось: брутто 70900кг, тара 23000кг, нетто 47900кг, що менше, ніж зазначено у документі на 1250кг. Вагон зважувався двічі, результат не змінився. По документу навантаження насипом, маркування поздовжньої смугою вздовж вагона вапном. Фактично, погрузка вище бортів 40-50см, шапкою, маркований однією смугою по довжині вагона, вапном. Зліва, над 7 люком, по ходу поїзда, виїмка довжиною 150см, ширина 150см, вглиб 50см. В районі виїмки маркування порушено. Вагон бездверний, люки закриті. Технічно справний. Течі вантажу немає. З моменту прибуття та до комерційного провішування вагон находився під охороною служби безпеки комбінату Азовсталь і комерційних агентів ст. Сартана. Завідуючий вантажним двором по штатному розкладу не значиться.

За даними комерційного акту №484809/111 від 27.03.2018р. у вагоні №59177873 у документі значиться: нетто 54000кг, тара 30000, фактично при переважуванні виявилось: брутто 82450кг, тара 30000кг, нетто 52450кг, що менше, ніж зазначено у документі на 1550кг. Вагон зважувався двічі, результат не змінився. По документу навантаження насипом, маркування поздовжньої смугою вздовж вагона вапном. Фактично, погрузка вище бортів 30-40см, шапкою, маркований однією смугою по довжині вагона, вапном. Праворуч, в першому і в другому конусі, по ходу поїзда, виїмки довжина 1200см., ширина 150см, вглиб 50см. В районі виїмки маркування порушено. Двері люка закриті. Технічно справний. Течі вантажу немає. З моменту прибуття та до комерційного провішування вагон находився під охороною служби безпеки комбінату Азовсталь і комерційних агентів ст. Сартана. Завідуючий вантажним двором по штатному розкладу не значиться.

Обґрунтовуючи свої вимоги вказаними комерційними актами, позивач вважає, що відповідач своїх зобов`язань за договором перевезення належним чином не виконав, збереження ввіреного йому вантажу не забезпечив. Вказані обставини стали підставою для звернення з даним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із ст.2 ст.73 ГПК України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

З огляду на вимоги ч.ч.1, 3 ст.74 ст.73 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.73 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 Кодексу, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення; загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч.1 ст.909 Цивільного кодексу України за договором перевезення перевізник зобов`язаний доставити довірений йому відправником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язаний сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Укладення договору перевезення вантажу відповідно до ч.3 ст.909 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.307 Господарського кодексу України підтверджується складанням транспортної накладної.

Стаття 6 Статуту залізниць України визначає, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до Статуту та правил і наданий залізниці разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажів, яка укладається між відправником і залізницею. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезень до станції призначення.

Статтею 12 Закону України Про залізничний транспорт та ст.110 Статуту залізниць України передбачено, що залізниці забезпечують збереження вантажів на шляху слідування та на залізничних станціях.

Отже, за накладними №№48871529, 48937577 залізниця прийняла у ПРАТ «Авдіївський коксохімічний завод» (вантажовідправник) вантаж для перевезення і зобов`язалася доставити його на станцію призначення - Сартана Донецької залізниці ПРАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь».

Згідно з ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 110 Статуту залізниць України передбачає, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу з часу його прийняття до перевезення і до моменту видачі одержувачу.

Оскільки спірні вагони прийняті залізницею для перевезення без зауважень до вантажовідправника, відповідальність за збереження вантажу з часу його прийняття до перевезення і до моменту видачі вантажоотримувачу, в силу п. 110 Статуту залізниць України, покладається на залізницю, тобто на відповідача.

Статтею 23 Закону «Про залізничний транспорт» передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених Статутом залізниць України. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що за незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин. Аналогічний припис міститься у ст.113 Статуту, ч.2 ст.924 Цивільного Кодексу України.

Згідно ст.26 Закону України «Про залізничний транспорт» обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.

Відповідно до ст.129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин, зокрема, невідповідності маси вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах.

Так, невідповідність фактичної маси вантажу з масою вантажу, яка зазначена відправником у спірних накладних, засвідчено комерційними актами №484809/103 від 23.03.2018 та №484809/111 від 27.03.2018.

Колегія суддів враховує встановлені комерційними актами сліди доступу до вантажу, виїмки над люками у спірних вагонах, порушення маркування, ознаки втрати вантажу під час перевезення.

Відповідно до ст. 111 Статуту залізниць України залізниця звільняється від відповідальності за втрату, нестачу вантажу у разі коли вантаж прибув у непошкодженому вагоні і якщо немає ознак втрати вантажу під час перевезення. Відповідач не довів ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, що недостача вантажу відбулася не з вини залізниці.

Відповідно до п. 10 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644, комерційний акт підписує начальник станції (його заступник), начальник вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) і працівник станції, який особисто здійснював перевірку, а також одержувач, якщо він брав участь у перевірці. Крім того, у разі необхідності, до перевірки вантажу і підписання акта можуть бути залучені також інші працівники залізниці.

Таким чином, комерційний акт повинні підписати три працівники залізниці. Однак, зазначена норма не виключає можливості залучення до складення комерційного акта й інших працівників залізниці.

Така правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 01.06.2018 у справі №910/3930/17 та від 18.06.2018 у справі №910/11397/17.

Спірні комерційні акти підписані наступними особами: ДСМ Шелехов А.Ю., ком. агентом Павелко О.В., агент ком. Трушкіна Е.В. та и.о. інженером ОСОБА_1 , з огляду на що вказані акти є належними доказами на підтвердження факту незбереження вантажу під час його перевезення.

В світлі приписів ст.73 та ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України, в матеріалах справи відсутні докази того, що особи, за підписами яких складені наявні в матеріалах справи комерційні акти, не були призначені відповідальними особами, які мають право підпису комерційних актів ГУ-22 по станції Сартана.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не спростовано наявність повноважень у вказаних у комерційних актах осіб на їх підписання.

При цьому колегія суддів зазначає, що комерційні акти не містять підпису начальника вантажного району, оскільки відповідно до змісту розділу Д актів по станції Сартана Донецької залізниці така посада у штатному розписі на дату складання актів була відсутня.

Згідно з п. 9 Правил складання актів особи, які склали або підписали комерційний акт або акт загальної форми, що містить дані, які не відповідають дійсності, несуть встановлену законом відповідальність. Як вже встановлено судом, наявні в матеріалах справи комерційні акти в тому числі підписані заступником начальником станції, отже своїм підписом вказана посадова особа підтвердила викладені у ньому обставини.

Таким чином, наявні в матеріалах справи комерційні акти за своєю формою та змістом відповідають вимогам Статуту залізниць України та Правил складання актів, а тому визнаються судом належним доказам на підтвердження факту невідповідності маси, зазначеній у накладній, фактичній масі вантажу.

Відповідно до ст. 114 Статуту залізниць України, залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме: за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі.

Частиною 1 статті 115 Статуту залізниць України передбачено, що вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Посилаючись на акти прийому-передачі №№91938213 від 21.03.2018 та №91934861 від 25.03.2018 між ПрАТ «АКХЗ» та ПрАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь» та рахунок-фактуру №91934861 від 25.03.2018, позивач у позові здійснив розрахунок позовних вимог виходячи з вартості однієї тони коксу доменного у вагоні №56316839 - 10572,61грн. з ПДВ, у вагоні №59177873 - 10505,83грн. з ПДВ.

Відповідно до ч.2 ст.114 Статуту залізниць України недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Норми природної втрати та граничного розходження у визначені маси нетто встановлені п.27 Правил видачі вантажу, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000, зареєстрованих в Міністерстві юстиції 24.11.2000 №862/5083, у яких закріплено, що при видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить: 2 % маси, зазначеної в перевізних документах, що відноситься до вантажів рідких або зданих до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані.

Згідно матеріалів справи, у спірних накладних у графі найменування вантажу зазначено, що вантаж у вологому стані. Відповідно до з наведеного у позові розрахунку, вартість недостачі розрахована позивачем з урахуванням норми природної втрати маси вантажу з застосуванням 2% маси, зазначеної в перевізному документі.

Колегією суддів, перевірено розрахунок позовних вимог та встановлено, що розрахунок є арифметично вірним.

Докази оплати спірного вантажу наявні в матеріалах справи.

З огляду на викладене, своїх зобов`язань за договором перевезення відповідач не виконав належним чином, оскільки не забезпечив збереження довіреного йому вантажу. Факт недостачі вантажу підтверджений матеріалами справи, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було подано заяву від 26.03.2019 про застосування позовної давності. В цій частині відповідач мотивує свою позицію тим, що позивач не звертався до перевізника з претензією з підстав, зазначених у позовній заяві, а отже вважає, що відповідно до ч. 5 ст.315 Господарського кодексу України строк на звернення з позовом сплинув через шість місяців з дня видачі вантажу.

За змістом позову, посилаючись на ч. 2, 4 ст. 315 Господарського кодексу України та п.4.7.1 Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 10 позивач вважає, що граничний строк звернення до суду з позовом не сплинув на час подання позову.

Розглядаючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до заявленої у позові вимоги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 258 цього ж Кодексу для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Положеннями статті 257 вказаного Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а статті 258 - до окремих вимог встановлено позовну давність в один рік. При цьому приписами статті 258 частини 1 цього Кодексу визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Предметом даного спору є стягнення вартості недостачі вантажу.

Положеннями ч.5 ст. 307 Господарського кодексу України, яка кореспондується з ч. 4 ст.909, ч. 1 ст. 920 Цивільного кодексу України, встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів за цими перевезеннями визначаються транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Тобто стаття 315 Господарського кодексу України і статті 134, 136, 137 Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які регулюють питання перебігу строку позовної давності у позовах про відшкодування збитків (вартості нестачі вантажу), що виникають із залізничних перевезень.

Частинами 1,2 статті 315 Господарського кодексу України встановлено, що до пред`явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред`явлення йому претензії. Претензії можуть пред`являтися протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п`яти днів.

Докази звернення позивача до відповідача з претензією за спірною відправкою в матеріалах справи відсутні, отже позивач не скористався цим правом.

В судовому засіданні представник позивача підтвердив суду, що позивачем претензії не подавалось.

Статтею 136 Статуту залізниць України встановлено, що позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог статті 134 цього Статуту.

Відповідно до статті 134 Статуту залізниць України претензії до залізниць можуть бути заявлені протягом шести місяців. Зазначені терміни обчислюються:

а) з дня видачі вантажу, багажу або вантажобагажу - для претензій про відшкодування за псування, пошкодження або недостачу вантажу, багажу та вантажобагажу;

б) через 30 діб з дня закінчення терміну доставки - для претензій про відшкодування за втрату вантажу;

в) через 2 місяці з дня прийому вантажу до перевезення - для претензій про відшкодування за втрату вантажу, що виникли з приводу перевезень у прямому змішаному сполученні;

г) через 10 діб після закінчення терміну доставки багажу чи вантажобагажу - для претензій про відшкодування за втрату багажу чи вантажобагажу;

д) від дня видачі вантажу, багажу або вантажобагажу - для претензій з приводу прострочення доставки вантажу, багажу або вантажобагажу;

е) після закінчення п`ятиденного терміну, встановленого для оплати штрафу, - для претензій про стягнення штрафу за невиконання плану перевезень;

є) підпункт "є" абзацу другого пункту 134 виключено (згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2002 р. N 1973)

ж) з дня встановлення обставин, що спричинили заявлення претензії, - в усіх інших випадках.

Положеннями ч. 5 ст. 307 ГК України, яка кореспондується з ч. 4 ст. 909, ч. 1 ст. 920 ЦК України, встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів за цими перевезеннями визначаються транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Тобто стаття 315 ГК України і статті 134, 136, 137 Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які регулюють питання перебігу строку позовної давності у позовах про відшкодування збитків (вартості нестачі вантажу), що виникають із залізничних перевезень.

Статут залізниць України затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 року № 457, і останні зміни в до статей 134, 136 вносилися постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2002 року № 1973.

Господарський кодекс України, який за своєю правовою природою є законом України, прийнятий Верховною Радою України 16 січня 2003 року за № 436-IV і набув чинності з 1 січня 2004 року. Крім того, у прикінцевих положеннях ГК України законодавець зобов`язав Кабінет Міністрів України привести свої нормативні акти (в т.ч. і Статут залізниць України, оскільки він суперечить ГК України) у відповідність до норм ГК України, а тоді вже застосовувати ці норми поряд з нормами Господарського процесуального кодексу України, що Кабінетом Міністрів України зроблено не було.

За таких обставин, строк позовної давності в цій справі має обраховуватися відповідно до ч. 5 ст. 315 ГК України.

За приписами ст.ст. 253, 254 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, а строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

В даному випадку підставою відшкодування збитків, заподіяних внаслідок незбереження прийнятого до перевезення вантажу згідно залізничних накладних №48871529 від 21.03.2018 та №48937577 від 25.03.2018 є комерційні акти №484809/103 від 23.03.2018 та №484809/111 від 27.03.2018.

Відповідно до календарного штемпелю видачі вантажу у розділі 52 накладної №48871529 дата видачі вантажу - 23.03.2018, дата видачі вантажу за накладною №48937577 - 27.03.2018. Отже, шестимісячний термін для пред`явлення даного позову сплив ще у вересні 2018 року, оскільки згідно положень статей 253, 254 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, а строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач - ПрАТ «МК «Азовсталь» направив позов до господарського суду Донецької області 07.03.2019, що підтверджується календарним штемпелем відділу поштового зв`язку на описі вкладення та конверті, в якому надійшла позовна заява до суду, тобто, з пропуском встановленого вимогами чинного законодавства строку для захисту порушеного права.

Відповідно до ч. 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За приписами ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до правової позиції за аналогічними спірними правовідносинами, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі № 905/3245/16 від 24 квітня 2018 року, перебіг шестимісячного терміну для пред`явлення позову починається з часу складання комерційного акту. Викладена позиція достатньо конкретизована, що виключає можливість піддавати її різному тлумаченню.

Верховний Суд у постанові по справі №905/3245/16 від 24 квітня 2018 року також звернув увагу на те, що інша правова позиція Верховного суду України, викладена у постанові від 19.04.2012 по справі № 10-26/166-10-4300, застосовувалася у справі з іншими фактичними обставинами де мало місце пред`явлення претензії перевізнику.

Посилання позивача на передбачене ч. 4 ст. 315 Господарського кодексу України його право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді на претензію або закінчення строку, встановленого для відповіді, колегія суддів оцінює критично, оскільки гіпотеза даної правової норми вказує на конкретну обставину, за наявності якої реалізується дана норма права - якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у частині третій цієї статті. Як вже зазначалося, позивач не скористався правом звернення до відповідача з претензією за спірною відправкою.

Також, колегія суддів зазначає, що помилковою є позиція позивача про те, що, враховуючи положення частини 2, 3 ст. 315 ГК України, початок перебігу строку позовної давності в даному випадку розпочинається через дев`ять місяців з моменту складення комерційного акта, з огляду на таке.

Статтею 315 ГК України встановлено, що:

До пред`явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред`явлення йому претензії (ч.1);

Претензії можуть пред`являтися протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п`яти днів (ч.2);

Перевізник розглядає заявлену претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців, а щодо претензії з перевезення у прямому змішаному сполученні - протягом шести місяців. Претензії щодо сплати штрафу або премії розглядаються протягом сорока п`яти днів (ч.3);

Якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у частині третій цієї статті, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді (ч.4).

Тобто, вказаними нормами врегульовано правовідносини на випадок звернення до перевізника з претензією, яка в спірному випадку не заявлялась, в силу чого наведені норми не застосовуються до правовідносин у даному спорі.

Крім того, оцінюючи заяву позивача про те, що на даний час сформована певна судова практика, за якою строк позовної давності «складає 9 місяців», колегія суддів зазначає, що таке тлумачення закону суперечить критерію Толстого Милославського.

Так, встановлюючи підхід до тлумачення правових норм, ЄСПЧ у постанові від 13.07.1995 року у справі «Толстой-Милославський» (Tolstoy Miloslavsky) проти Об`єднаного Королівства (скарга №18139/91), визначаючи зміст терміну «передбачений законом» сформулював наступну умову: положення національного законодавства повинні бути настільки ясними, зрозумілими і визначеними, щоб будь-яка людина, за необхідності скориставшись порадою юриста, могла б повністю зрозуміти зміст закону.

Саме цим підходом, на думку колегії суддів, і повинний керуватися будь-який суд при тлумаченні норм права.

В той же час запропоноване позивачем тлумачення закону, яке полягає у твердженні про наявність «дев`ятимісячного строку» на подання позову «незалежно від обставини подання претензії», не ґрунтується на точному змісті правових норм, є неочевидним і безпідставним, отже, суперечить критерію Толстого-Милославського і загалом принципу правової визначеності.

Відповідно до частин 3-5 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи той факт, що позивач був обізнаний про наявність свого порушеного права, однак звернувся до суду з відповідним позовом після спливу позовної давності та без наведення поважних причин пропущення позовної давності, суд дійшов висновку про обґрунтованість клопотання відповідача - акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ, в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Лиман про застосування позовної давності до спірних правовідносин, що відповідно є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про стягнення збитків у вигляді недостачі вантажу у розмірі 7760,62грн. не підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки місцевого господарського суду, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПрАТ Металургійний комбінат Азовсталь, м. Маріуполь на рішення господарського суду Донецької області від 12.04.2019 у справі № 905/487/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 12.04.2019 у справі № 905/487/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 14.06.2019.

Відповідно ст.ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя Н.М. Дучал

Суддя В.І. Сіверін