ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2019 р. Справа№ 910/12436/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Руденко М.А.

Суліма В.В.

за апеляційною скаргою Державного підприємства "Чайка"

на рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2019 (повний текст рішення складено 18.02.2019)

у справі №910/12436/18 (суддя Лилак Т.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вастон"

до відповідача Державного підприємства "Чайка"

про стягнення 94413,85 грн,

розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вастон" звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Державного підприємства "Чайка" про стягнення 34 174,90 грн основного боргу, 14 202,23 грн суми інфляційних втрат, 3 686,50 грн трьох відсотків річних, 42 350,22 грн пені, мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором поставки №19/11-25 від 19.11.2015.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Київської області від 07.02.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Чайка" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вастон" 34 174,90 грн основного боргу, 14 202,23 грн інфляційних втрат, 3 686,50 грн 3% річних, 19 682,44 грн пені та 1 338,96 грн судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду

Державне підприємство "Чайка" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2019 по справі № 910/12436/18 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові Товариству з обмеженою відповідальністю "Вастон" до Державного підприємства "Чайка" про стягнення заборгованості за договором поставки від 19.11.2015 №19/11-25 в повному обсязі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Чайка"; призначено до розгляду апеляційну скаргу у порядку письмового провадження без повідомлення учасників; зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2019 у справі №910/12436/18.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в ній доводів

Апеляційна скарга вмотивована тим, що, на думку апелянта, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному з'ясуванні всіх обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що первинні документи, а саме видаткові накладні від 01.12.2015 №Рн151201/001 та від 01.12.2015 №Рн151201/002, які підтверджують факт здійснення господарської операції по договору поставки №19/11-25 від 19.11.2015, не відповідають вимогам законодавства, оскільки підписані не уповноваженою на це особою з боку скаржника.

Окрім цього, апелянт зазначає про обставини фіктивності діяльності позивача, які були неповністю з'ясовані судом першої інстанції. Так, відповідно до ухвали Солом'янського районного суду міста Києва у справі №760/17411/17 від 22.12.2017, фізична особа Присяжнюк В.М. (яка в минулому була керівником позивача) звільнена від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 205 КК України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України. Так, даний факт, за доводами скаржника, впливає на те, що господарські операції з фіктивним підприємством не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку, оскільки подані суб'єктом господарювання первинні документи бухгалтерського та податкового обліку (податкові накладні, акти приймання - передачі виконаних робіт (наданих послуг) тощо) не є достатніми доказами фактичного виконання операцій. На думку апелянта, ця ухвала відповідно до ч.6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, має приюдиційне значення і тому, суд першої інстанції був зобов'язаний урахувати положення цієї ухвали.

Також, на думку апелянта, судом першої інстанції були порушення норми матеріального та процесуального права під час розгляду справи. Зокрема, суд першої інстанції порушив вимог статей 209, 210 ГПК Украни, а саме не дослідив оригінали документів, на підставі яких виникли спірні правовідносини.

Таким чином, апелянт просив задовольнити апеляційну скаргу у даній справі, скасувати рішення місцевого господарського суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові в повному обсязі.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу позивач не погоджується з доводами апелянта, посилаючись на те, що первинні документи, а саме: видаткові накладні від 01.12.2015 №Рн151201/001 та від 01.12.2015 №Рн151201/002, які підтверджують факт здійснення господарської операції по договору поставки №19/11-25 від 19.11.2015, підписанні також зі сторони апелянта.

Також, позивач зазначив, що ухвала Солом'янського районного суду міста Києва у справі №760/17411/17 від 22.12.2017, жодним чином не впливає на господарські правовідносини. Окрім цього, відповідно до довідки №1066/14-02/25392930 від Вінницької ОДПІ, було встановлено реальність та повноту здійснення господарських операцій між позивачем та апелянтом.

Окрім цього, позивач не погоджується з доводами апелянта в частині неможливості ознайомитись з документами, які підтверджують господарські правовідносини між апелянтом та позивачем, через те, що всі фінансово- господарські документи у апелянта були вилучені на підставі ухвали слідчого судді Солом'янського районного суду м. Києва від 06.02.2017 (справа №760/2081/17к). Позивач зазначає, що в матеріалах справи міститься Додаток до Протоколу про тимчасовий доступ до речей та документів від 27.02.2017 р. - Опис вилучених документів (надалі - опис). Відповідно до цього опису, жодним документів пов'язаних з цими спірними правовідносинами вилучено не було, а отже вони мають перебувати безпосередньо у апелянта.

Таким чином, позивач просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, і залишити рішення місцевого господарського суду без змін.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

19.11.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вастон" (як продавцем) та Державним підприємством "Чайка" (як покупцем) був укладений договір поставки №19/11-25, за умовами пункту 1.1 якого продавець зобов'язався протягом строку дії договору передати у власність покупця, а покупець в порядку та на умовах, визначених цим договором, - прийняти й оплатити продукти нафтоперероблення рідкі - дизельне пальне (далі - товар) у наступній кількості: дизельне пальне - 4910 літрів на суму 75073,90 грн та бензин А-92 - 2890 літрів на суму 49101,10 грн, загальна вартість товару - 124 175,00 грн.

Згідно з пунктом 3.2 договору поставки поставка товару здійснюється на умовах DDP - склад покупця (Офіційні правила тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати Інкотермс 2010), тобто поставка товару здійснюється продавцем на склад покупця, що знаходиться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Лісне (надалі - пункт поставки). Правила «Інкотермс 2010» застосовуються до відносин сторін у тій частині, в якій відносини не врегульовані цим договором. Продавець зобов'язаний забезпечити розвантаження товару на складі покупця.

Поставка (передача) партії товару здійснюється продавцем протягом 3-х робочих днів із моменту погодження сторонами до виконання заявки покупця. Процедура погодження вважається виконаною в момент виставлення продавцем рахунку-фактури до сплати покупцю (пункт 3.3 договору поставки).

У пункті 3.4 договору поставки встановлено, що оплата за поставлені партії нафтопродуктів здійснюється шляхом перерахування грошових коштів у національній валюті України з поточного рахунку покупця на поточний рахунок продавця протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту поставки нафтопродуктів.

01.12.2015 позивачем у повному обсязі були виконані зобов'язання з поставки товару відповідачеві, про що свідчать копії видаткових накладних від №Рн151201/001 на поставку 2890 літрів бензину А-92 на суму 49101,10 грн та №Рн151201/002 на поставку 4910 літрів дизельного пального на суму 75073,90 грн, копії податкових накладних, складених 01.12.2015 за результатами поставки вказаного товару, а також копії товарно-транспортних накладних від 01.12.2015 №104865, № 104867, що підтверджують поставку зазначеного товару по кількості, копії сертифікатів відповідності та паспортів якості на бензин автомобільний А-92 Форсаж та паливо для дизельних двигунів марки Л-0,20-55.

В матеріалах справи наявні довіреності від 19.11.2015 № 198 та від 25.11.2015 № 203, якими уповноважено техніка з нормування праці ДП "Чайка" Кучер В.В. на отримання матеріальних цінностей, а саме палива дизельного у кількості 4910 літрів та бензину А-92 у кількості 2890 літрів. Довіреності підписано Білухою Г.М. та скріплено печаткою ДП «Чайка».

В порушення своїх зобов'язань щодо повної та своєчасної оплати товару відповідач здійснив часткову оплату нафтопродуктів з простроченням: 13.01.2016 сплатив 40 000,00 грн за видатковою накладною від 01.12.2015 №Рн151201/001 та 10.06.2016 сплатив 50 000,00 грн за видатковою накладною від 01.12.2015 №Рн151201/002.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що на момент подання позову заборгованість відповідача перед позивачем за договором поставки №19/11-25 від 19.11.2015 склала 34 174,90 грн, а також позивачем було нараховано на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України 3 686,50 грн 3% річних та 14 202,23 грн інфляційних втрат за період з 05.12.2015 по 31.08.2018 та 42 350,22 грн пені за період з 05.12.2015 по 31.08.2018.

Відповідно до пункту 4.5 договору поставки за несвоєчасну оплату покупець виплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення оплати до повного розрахунку за поставлений товар.

Згідно з пунктом 7.1 договору поставки цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31 грудня 2015 року. У випадку невиконання сторонами зобов'язань, які виникають з цього договору, строк його продовжується до моменту повного взаємного розрахунку сторін.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Відповідно до частин 1, 2, 7 статті 193 ГК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 525-527 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначалось раніше, 01.12.2015 позивачем у повному обсязі були виконані зобов'язання з поставки товару відповідачеві та поставлено: 2890 літрів бензину А-92 на суму 49101,10 грн та 4910 літрів дизельного пального на суму 75073,90 грн.

Натомість, в порушення своїх зобов'язань щодо повної та своєчасної оплати товару відповідач здійснив часткову оплату нафтопродуктів із простроченням: 13.01.2016 сплатив 40 000,00 грн за видатковою накладною від 01.12.2015 №Рн151201/001 та 10.06.2016 сплатив 50 000,00 грн за видатковою накладною від 01.12.2015 №Рн151201/002.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем становить: 34 174,90 грн.

Відповідно до статей 216, 218 ГК України порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій в порядку, передбаченому законодавством та договором.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування, зокрема, трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Суд апеляційної фінстанції на підставі ч. 4 ст. 236 ГПК України враховує позицію Верховного Суду, зазначену в постанові 11 грудня 2018 року у справі № 910/3055/18).

Суд апеляційної інстанції перевірив розрахунок позивача та суду першої інстанції про стягнення 14 202,23 грн інфляційних втрат, 3 686,50 грн 3% річних, 19 682,44 грн пені та дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

З урахуванням меж перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 1 ст. 269 ГПК України) - відсутні підстави для перегляду рішення в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог.

Щодо доводів апелянта про фіктивність господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Вастон", суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Вказані доводи ґрунтуються на ухвалі Солом'янського районного суду міста Києва у справі №760/17411/17 від 22.12.2017. Так, ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва у справі №760/17411/17 від 22.12.2017 встановлено, що Присяжнюк В.М. (колишній директор товариства), здійснюючи господарську діяльність, незаконно сформувала податковий кредит із податку на додану вартість та податку на прибуток. Також, вказаною ухвалою визначено, що дії Присяжнюк В.М. органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 205 КК України, оскільки вона своїми умисними діями вчинила фіктивне підприємництво, тобто придбання суб'єкта підприємницької діяльності (юридичної особи) з метою прикриття незаконної діяльності. Присяжнюк В.М. свою винну у правопорушенні, яке їй інкримінують, визнала.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 75 ГПК України, ухвала Солом'янського районного суду міста Києва у справі №760/17411/17 від 22.12.2017 має приюдиційне значення для інших судів і не потребує доказування, але лише в обсягах і межах, які передбачені процесуальним законодавством. Ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов'язковою для суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, апеляційний суд враховує доводи апелянта щодо фіктивності діяльності позивача лише в цих межах і зазначає, що предметом даного спору є майновий спір між юридичними особами про стягнення заборгованості. Підставою даного спору є порушення договору поставки №19/11-25 від 19.11.2015.

Натомість, ухвала Солом'янського районного суду міста Києва у справі №760/17411/17 від 22.12.2017 не впливає на предмет та підстави даного спору, оскільки, як правильно встановив суд першої інстанції, здійснення генеральним директором ТОВ "Вастон" Присяжнюк В.М. фіктивного підприємництва не свідчить про неможливість реального виконання відповідачем договірних зобов'язань, оскільки обставини відсутності реального вчинення господарської операції необхідно встановлювати щодо кожної господарської операції окремо.

Натомість, в матеріалах справи наявні докази, які спростовують доводи апелянта про фіктивність господарської діяльності в межах спірного договору, зокрема; договір поставки №19/11-25 від 19.11.2015, а також первинні документи: видаткові накладні №Рн151201/001 на поставку 2890 літрів бензину А-92 на суму 49101,10 грн та №Рн151201/002 на поставку 4910 літрів дизельного пального на суму 75073,90 грн, копії податкових накладних, складених 01.12.2015 за результатами поставки вказаного товару, а також копії товарно-транспортних накладних від 01.12.2015 №104865, № 104867. Всі вищезазначені документи підписані представниками обох сторін даного спору.

Більше того, в матеріалах справи наявні копії банківських виписок від 13.01.2016 про оплату 40 000, 00 грн із призначенням платежу: за бензин згідно договору №19/11-25 від 19.11.2015 та від 10.06.2016 про оплату 50 000, 00 грн з призначенням платежу: за паливні матеріали згідно акту звірки від 10.06.2016. В обох випадках платником виступає апелянт, а одержувачем коштів є позивач. Такі докази, а також дії апелянта (в частині оплати товару) є підтвердженням реальності проведених господарських операцій за договором поставки №19/11-25 від 19.11.2015.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції у цій частині приймає доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що в матеріалах справи наявна довідка №1066/14-02/25392930 Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції головного управління ДФС у Вінницькій області. Так, даною довідкою встановлено документальне підтвердження реальності здійснення господарських відносин між апелянтом і позивачем.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта про фіктивність господарської діяльності позивача на підставі ухвали Солом'янського районного суду міста Києва у справі №760/17411/17 від 22.12.2017, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи.

Не враховує також суд апеляційної інстанції надану відповідачем судову практику в адміністративних справах (постанови Верховного Суду України у справах № 826/11397/14, 2а-1870/5800/12 та ін.) щодо фіктивності господарської діяльності, оскільки в даній справі інші предмет та підстави позову.

Відносно доводів апелянта про «несправжність» підписів на первинних документах, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, скаржником було зазначено, що первинні документи, які містять інформацію про факт проведення господарської операції, а саме, видаткові накладні від №Рн151201/001 на поставку 2890 літрів бензину А-92 на суму 49101,10 грн та №Рн151201/002 на поставку 4910 літрів дизельного пального на суму 75073,90 грн підписані неуповноваженою на це особою.

Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що видаткові накладні підписані техніком із нормування праці ДП "Чайка" Кучер В.В. Дана особа здійснювала дані дії відповідно до довіреностей №198 від 19.11.2015 та №203 від 25.11.2015. Доказів щодо неможливості чи неправомірності здійснення таких дій Кучер В.В. від сторін ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не надходило.

Щодо заперечення скаржника «реальності та легітимності» всіх без виключення документів, наданих позивачем, суд апеляційної інстанції також зазначає, що сторона, жодного разу не заявила відповідне клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи або експертизи документів. При цьому суд апеляційної інстанції наголошує, з урахуванням принципу рівності сторін та положень ст. 2, 7, 13, ч.1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Також апелянт зазначає про те, що він не мав можливості ознайомитись із документами, які пов'язані із цими господарськими правовідносинами, оскільки на підставі ухвали слідчого судді Солом'янського районного суду міста Києва Українець В.В. від 06.02.2017 року (справа №760/2081/17-к) були вилучені всі фінансово-господарські документи по взаємовідносинам між апелянтом та позивачем. Таким чином, апелянт був позбавлений можливості належним чином захистити свої права та інтереси, оскільки не володів достатнім обсягом інформації про виниклий спір.

Дослідивши об'єктивно обставини справи, суд апеляційної інстанції не погоджується з позицією апелянта з огляду на наступне. В матеріалах справи міститься опис вилучених документів - додатку до протоколу про тимчасовий доступ до речей та документів від 27.02.2017 вилучених на підставі ухвали слідчого судді Солом'янського районного суду міста Києва Українець В.В. від 06.02.2017 року (справа №760/2081/17-к). Відповідно до даного опису, слідчим СУ ФР ДРІ у Солом'янському районі не вилучався ані договір поставки від 19.11.2015 №19/11-25, ані видаткові накладні №РН151201/001 від 01.12.2015 та №РН151201/002 від 01.12.2015, ані банківські виписки пов'язані з даним договором. А тому доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам справи.

Суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки не встановив таких порушень при перегляді рішення місцевого господарського суду. Водночас, колегія суддів зазначає, що непогодження апелянта з позицією суду першої інстанції (за умови повного, всебічного та об'єктивного вирішення спору) не є підставою для скасування такого рішення судом апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість поданої апеляційної скарги.

Отже, керуючись ст. 2, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, 271, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Чайка" на рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2019 у справі № 910/12436/18- залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2019 у справі № 910/12436/18 - залишити без змін.

3. Судові витрати, у зв'язку з переглядом рішення у суді апеляційної інстанції, покласти на Державне підприємство "Чайка".

4. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2019 у справі № 910/12436/18.

5. Матеріали справи № 910/12436/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді М.А. Руденко

В.В. Сулім