СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2019 р. Справа № 905/2388/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Білецька А.М. , суддя Гребенюк Н.В.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача адвокат Коваленко С.В., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія КС №6780/10 від 27.06.2018, довіреність № 14-199 від 17.05.19 р.

відповідача не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.1280) на рішення господарського суду Донецької області від 13.03.2019 (суддя Зекунов Е.В., повний текст складено 19.03.2019) у справі №905/2388/18

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замок-5", м.Донецьк

про стягнення 139358 грн.61 коп.,

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замок-5" про стягнення боргу в загальному розмірі 139 358,61 грн., у тому числі: основний борг у сумі 63 928,46 грн., 3% річних у сумі 6188,24 грн., інфляційні втрати у сумі 53 926,45 грн., пеня в розмірі 14315,46 грн. за неналежне виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу №958/14-ТЕ-7 від 21.01.2014.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач, в порушення п.6.1 договору №958/14-ТЕ-7 від 21.01.2014, не оплатив поставлений у період з травня по липень та з жовтня по грудень 2014 року природний газ, що є підставою для стягнення з відповідача суми основного боргу, а також пені, 3% річних та інфляційних втрат. Позивач зазначає також, що відповідач не своєчасно виконав свої зобов`язання з оплати поставленого в період з січня по квітень 2014 року природного газу, у зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідача 3% річних, інфляційні втрати на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, ст.230 Господарського кодексу України та пеню на підставі п.7.2 договору.

Рішенням господарського суду Донецької області від 13.03.2019 у справі №905/2388/18 позов задоволено частково. Стягнуто з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замок-5" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" заборгованість у розмірі 137260, 97 грн. з яких: основний борг в розмірі 63928,46 грн., пеня у розмірі 15315, 45 грн., 3% річних у розмірі 6188, 24 грн., інфляційні втрати в розмірі 51828, 82 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 63928,46 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач не в повному обсязі розрахувався за поставлений позивачем в період з травня по липень та з жовтня по грудень 2014 року природний газ.

Місцевий господарський суд частково задовольнив позовні вимоги та стягнув з відповідача 51828,92 грн. інфляційних втрат, посилаючись на те, що при здійсненні розрахунку позивачем неправомірно використано суму боргу за зобов`язаннями червня 2014 року, липня 2014 року, жовтня 2014, листопада 2014 та грудня 2014 з включенням суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів у минулі періоди; при цьому, дійсною сумою боргу, не обтяженою додатковими нарахуваннями, є 51828,82 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача пені, господарський суд Донецької області зазначив, що розрахунок позивача є арифметично та методологічно не вірним, у зв`язку з чим, здійснивши власний перерахунок, суд стягнув з відповідача 15315,45 грн. пені.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних задоволені судом першої інстанції в повному обсязі, з посиланням на їх обгрунтованість та арифметичну вірність здійсненого позивачем розрахунку.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить це рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 0,01 грн. та інфляційних нарахувань в розмірі 2097,63 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції, відмовивши в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 0,01 грн., не надав належного обґрунтування здійсненого судом перерахунку та не врахував відсутність контррозрахунку відповідача. Також позивач зазначає про те, що нарахування інфляційних втрат правомірно здійснено ним з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції про те, що інфляційні втрати слід нараховувати виключно на суму основного боргу (не обтяжену додатковими нарахуваннями) не відповідають чинному законодавству.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу суду не надав, в судове засідання 11.06.2019 свого представника не направив.

Юридична особа відповідача у цій справі зареєстрована у м.Донецьк.

Згідно листа начальника Поштампу ЦПЗ №1 Харківської дирекції УДППЗ «Укрпошта» Гончарова ОСОБА_1 від 23.07.2014 №7-14, з 22.07.2014 призупинено приймання та пересилання поштових відправлень в м.Донецьк.

За таких обставин, у Східного апеляційного господарського суду відсутня можливість направлення відповідачу ухвали суду від 23.05.2019 (якою розгляд справи призначено в цьому судовому засіданні), про що судом складено акт №13-35/259 від 23.05.2019 (а.с.102).

З метою повідомлення відповідача про розгляд цієї справи, 24.05.2019 на офіційному веб-сайті Східного апеляційного господарського суду веб-порталу «Судова влада України» у розділі «Новини» розміщено відповідне повідомлення із зазначенням дати, часу та місця проведення судового засідання у цій справі (а.с.103).

Отже, судом апеляційної інстанції вжито всіх заходів для належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу без участі його представника.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

21.01.2014 між НАК Нафтогаз України (продавець) та Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Замок-5" (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №958/14-ТЕ-7 (далі-договір) (а.с.14).

Відповідно до п.1.1 договору, продавець зобов`язувався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України НАК «Нафтогаз України», а покупець зобов`язався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Згідно п.1.2 договору, газ, що продається за цим договором використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Додатковою угодою №1 від 29.04.2014 до договору сторони виклали пункт 1.2 договору в наступній редакції: «Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, що споживається населенням" (а.с.20).

Пунктом 2.1. договору визначено, що продавець передає покупцю в період з 01.01.2014 по 31.12.2014 газ в обсязі до 169 тис.куб.м.

За умовами п.п.3.3, 3.4 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцю у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Ціну за 1000 куб. м природного газу сторони обумовили в п. 5.2 договору.

Відповідно до п.5.5 договору, загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості щомісячних поставок газу.

Порядок здійснення оплати передбачений пунктом п. 6.1 договору, відповідно до якого, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2014 і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п.11 договору).

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, на виконання п.2.1 договору позивачем з січня по червень та з листопада по грудень 2014 року було передано відповідачу природний газ на загальну суму 148 274,76 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2014, 28.02.2014, 31.03.2014, 30.04.2014, 31.05.2014, 30.06.2014, 30.11.2014, 31.12.2014.

Вказані акти підписані сторонами, скріплені їх печатками та погоджені газотранспортним підприємством (а.с.26-33).

Позивач зазначає, що на виконання умов договору він також поставив відповідачу природний газ у липні 2014 в обсязі 2,238 тис.куб.м на суму 2929,98 грн. та у жовтні 2014 - 5,783 тис.куб.м. на суму 7571,12 грн.

На підтвердження поставки природного газу у липні та жовтні 2014 позивач надав суду витяг з реєстрів споживачів природного газу, з боку яких не підписані акти приймання-передачі газу (а.с.34).

Вказаний витяг підписаний першим заступником голови правління підприємства позивача.

Судова колегія враховує наступне.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Сторони в укладеному договорі (п.3.3) обумовили, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Відповідно до пункту 3.4 договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов`язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою два примірники акта приймання передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов`язується повернути один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Отже, в договорі сторони встановили не лише порядок проведення розрахунку, а й порядок та умови передачі газу, тобто засвідчення факту, який є підставою для розрахунку - підписання акту приймання-передачі.

Факт поставки позивачем відповідачу природного газу в період з січня по червень та з листопада по грудень 2014 на загальну суму 148 274,76 грн. підтверджується підписаними обома сторонами актами приймання-передачі природного газу, наданими до матеріалів справи (а.с.26-33).

Позивачем не надано суду актів приймання-передачі природного газу за липень та жовтень 2014 року.

Наданий позивачем витяг з реєстрів споживачів природного газу не є належним доказом на підтвердження поставки відповідачу природного газу у липні та жовтні 2014, оскільки він складений та підписаний позивачем в односторонньому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, акти приймання-передачі природного газу за період з січня по червень та з листопада по грудень 2014 підписані позивачем, відповідачем, а також представником газорозподільної організації ПАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькміськгаз».

Отже, газорозподільною організацією фіксуються обсяги протранспортованого природного газу, який позивач реалізує відповідачу.

Однак, позивачем також не надано суду відповідних доказів об`ємів протранспортованого газу на підтвердження вказаних ним в розрахунку об`ємів поставленого у липні та жовтні 2014 природного газу до межі балансової належності ПАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькміськгаз».

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.77 ГПК України).

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку про те, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт поставки відповідачу природного газу у липні 2014 на суму 2929,98 грн. та у жовтні 2014 - на суму 7571,12 грн.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, вказане не врахував та дійшов помилкового висновку про доведеність факту поставки відповідачу природного газу у липні та жовтні 2014 на загальну суму 10501,10 грн.

Отже, за вказаними місяцями поставки газу не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

За поставлений в період з січня по квітень 2014 природний газ відповідач розрахувався повністю, що підтверджується довідкою позивача (а.с.38).

Поставлений у травні 2014 природний газ відповідач оплатив частково, на суму 945,03 грн., а тому неоплаченим залишився борг в розмірі 2858,21 грн.

За поставлений у червні, листопаді та грудні 2014 природний газ природний на загальну суму 50569,15 грн. відповідач не розрахувався.

Сума боргу відповідача підтверджується наданими позивачем матеріалами (договором, актами приймання - передачі газу, в яких сторони вказали ціну і вартість поставленого газу, розрахунком боргу, довідками позивача).

Відповідач в добровільному порядку заборгованість за вказаний період не оплатив, не представив суду доказів погашення боргу.

Враховуючи непогашення відповідачем суми боргу, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 53427,36 грн. за поставлений у травні, червні, листопаді та грудні 2014 природний газ.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу за поставлений у липні та жовтні 2014 природний газ на суму 10501,10 грн. в задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки позовні вимоги про стягнення 10501,10 грн. основного боргу не підлягають задоволенню, нараховані на вказану суму 3% річних, інфляційні втрати та пеня в загальному розмірі 12725,90 грн. (які є похідними від первісних позовних вимог) також не підлягають задоволенню.

Відповідач несвоєчасно здійснював оплату природного газу, у зв`язку з чим позивачем нараховано, зокрема:

3% річних в розмірі 35,26 грн. та пеню в розмірі 152,79 грн. за період з 15.02.2014 по 17.03.2014 - за зобов`язаннями січня 2014;

3% річних в розмірі 39,70 грн. та пеню в розмірі 172,02 грн. за період з 15.03.2014 по 22.04.2014 - за зобов`язаннями лютого 2014;

3% річних в розмірі 17,38 грн. та пеню в розмірі 110,07 грн. за період з 15.04.2014 по 19.06.2014 - за зобов`язаннями березня 2014;

3% річних в розмірі 32,20 грн. та пеню в розмірі 203,94 грн. за період з 15.05.2014 по 30.06.2014 - за зобов`язаннями квітня 2014.

Судова колегія враховує наступне.

30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі в тексті - Закону України №1730-VIIІ), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно ст.1 Закону України №1730-VIIІ, заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цьогоЗакону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Статтею 2 Закону України №1730-VIIІ визначено, що дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 статті 3 Закону України №1730-VIIІ передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Частиною 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії.

Цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

При цьому, застосування приписів частини 3 статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (аналогічний висновок про застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 904/11325/16, від 06.04.2018 у справі № 904/10747/16, від 15.05.2018 у справі № 908/3126/16, від 23.05.2018 у справі №908/3125/16, від 30.05.2018 у справі №908/2055/17).

Згідно п.1.2 договору, газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, що споживається населенням.

Згідно додаткової угоди №1 від 29.04.2014 до договору, природний газ, який постачався позивачем у спірний період використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії та надання відповідних послуг.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами:

18.03.2014 відповідач повністю розрахувався за поставлений у січні 2014 природний газ (а.с.21);

23.04.2014 відповідач оплатив поставлений у лютому 2014 природний газ (а.с.21);

20.06.2014 відповідач здійснив оплату природного газу, поставленого у березні 2014 (а.с.21);

01.07.2014 відповідач розрахувався за поставлений у квітні 2014 природний газ (а.с.22).

Отже, остаточний розрахунок за поставлений позивачем з січня по квітень 2014 року природний газ здійснено відповідачем до набрання чинності Законом України №1730-VIIІ (30.11.2016).

Враховуючи вказане вище, пеня та 3% річних, нараховані позивачем на заборгованість за зобов`язаннями січня - квітня 2014, стягнення яких є предметом позову у цій справі, підлягають списанню на підставі ч.3 ст.7 Закону України №1730-VIIІ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Аналогічних висновків щодо застосування положень Закону України №1730-VIIІ, дійшов Верховний Суд в постанові від 30.05.2018 у справі №908/2055/17 за позовом ПАТ «НАК «Нафтогаз України» до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дружній Будинок».

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені в розмірі 638,82 грн. та 3 % річних у розмірі 124,54 грн. (нараховані позивачем на заборгованість за зобов`язаннями січня-квітня 2014).

Позивачем нараховано також 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання відповідачем обов`язку з оплати поставленого у травні, червні, листопаді та грудні 2014 природного газу.

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В п. 6.1 договору визначено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця (включно), наступного за місяцем поставки газу.

Як свідчать матеріали справи, 01.07.2014 відповідач сплатив позивачу 945,03 грн. за поставлений у травні природний газ на загальну суму 3803,24 грн.

Залишок заборгованості в розмірі в розмірі 2858,21 грн. залишився неоплаченим.

Враховуючи наведене, правомірним є стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 310,80 грн. за період з 17.06.2014 по 30.01.2018, а також інфляційних втрат в розмірі 2997,22 грн. за період з липня 2014 по грудень 2017, нарахованих на заборгованість в розмірі 2858,21 грн. за зобов`язаннями травня 2014.

При цьому, базою для нарахування є саме сума боргу в розмірі 2858,21 грн., оскільки 01.07.2014, тобто, до набрання чинності Законом України №1730-VIIІ, відповідач сплатив позивачу 945,03 грн. Отже, на суму 945,03 грн. 3% річних та інфляційні втрати не нараховуються в силу приписів ч.3 ст.7 вказаного закону.

Враховуючи встановлений факт невиконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого у червні, листопаді та грудні 2014 природного газу, позивачем правомірно нараховано відповідачу:

-3% річних в розмірі 359,38 грн. за період з 15.07.2014 по 30.01.2018 та інфляційних втрат за період з серпня 2014 по грудень 2017 в розмірі 3513,08 грн., нарахованих на заборгованість в розмірі 3376,42 грн. за зобов`язаннями червня 2014;

-3% річних в розмірі 1875,43 грн. за період з 16.12.2014 по 30.01.2018 та інфляційних втрат за період з січня 2015 по грудень 2017 в розмірі 16606,19грн., нарахованих на заборгованість в розмірі 19998,03 грн. за зобов`язаннями листопада 2014;

-3% річних в розмірі 2483,29 грн. за період з 15.01.2015 по 30.01.2018 та інфляційних втрат за період з лютого 2015 по грудень 2017 в розмірі 21085,55 грн., нарахованих на заборгованість в розмірі 27194,70 грн. за зобов`язаннями грудня 2014.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в загальному розмірі 5028,90 грн. та інфляційних втрат в загальному розмірі 44202,04 грн. (нарахованих на заборгованість за зобов`язаннями травня, червня, листопада та грудня 2014).

Позивачем також нараховано відповідачу пеню за неналежне виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленого у травні, червні, листопаді та грудні 2014 природного газу.

Судова колегія враховує наступне.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2 договору №958/14-ТЕ-7 від 21.01.2014 передбачено, що у разі порушення покупцем умов п.6.1 договору він зобов`язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Отже, стягнення пені у разі неналежного виконання взятих на себе зобов`язань покупця передбачено умовами укладеного сторонами договору та узгоджується з приписами чинного законодавства.

Як вбачається з розрахунку позивача (а.с.22), за зобов`язаннями травня 2014 позивачем нараховано відповідачу пеню в загальному розмірі 347,13 грн. за період з 17.06.2014 по 30.06.2014 (нараховану на заборгованість в розмірі 3803,24 грн.) та за період з 01.07.2014 по 14.12.2014 (нараховану на заборгованість в розмірі 2858,21 грн.).

Тобто позивачем враховано при розрахунку сплачені відповідачем 01.07.2014 грошові кошти в розмірі 945,03 грн.

Разом із тим, судова колегія не погоджується з розрахунком позивача, оскільки 945,06 грн. сплачені відповідачем 01.07.2014, тобто, до набрання чинності Законом України №1730-VIIІ, а тому в силу приписів ч.3 ст.7 вказаного закону, пеня на вказану суму грошових коштів не нараховується.

Враховуючи наведене, правомірним є стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 347,13 грн. за період з 17.06.2014 по 14.12.2014, нарахованих на заборгованість в розмірі 2858,21 грн. за зобов`язаннями травня 2014.

Позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню в розмірі 441,89 грн. за період з 15.07.2014 по 14.01.2015 за зобов`язаннями червня 2014.

За зобов`язаннями листопада 2014 позивачем нараховано відповідачу пеню за період з 16.12.2014 по 14.06.2015 в розмірі 4739,26 грн., а за зобов`язаннями грудня 2014 - з 15.01.2015 по 14.07.2015 в розмірі 7160,03 грн.

Разом із тим, 07.02.2015 набрав чинності Закон України №85-VIII "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" (далі - Закон).

Метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція (стаття 1 Закону).

Статтею 2 Закону встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747 "Про визначення гарантованих постачальників природного газу" встановлено, що гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

У пункті 5 статуту ПАТ НАК «Нафтогаз України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 747 (у редакції, яка діяла на момент прийняття Закону) встановлено, що метою діяльності Компанії є сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтового комплексу, більш повного задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах і отримання прибутку.

Пунктом 6 статуту ПАТ НАК «Нафтогаз України» (в зазначеній редакції) встановлено, що предметом діяльності Компанії є, зокрема, постачання природного газу, організація виробництва і постачання електричної та теплової енергії.

В Законі України «Про енергозбереження» визначено, що:

«енергозбереження» - це діяльність (організаційна, наукова, практична, інформаційна), яка спрямована на раціональне використання та економне витрачання первинної та перетвореної енергії і природних енергетичних ресурсів в національному господарстві і яка реалізується з використанням технічних, економічних та правових методів;

«паливно енергетичні ресурси» - це сукупність всіх природних і перетворених видів палива та енергії, які використовуються в національному господарстві.

Відповідно до пункту 1.5 статті 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" енергоносії - це кам`яне і буре вугілля, торф, інші види первинного твердого палива, кам`яновугільні брикети, інші види вторинного твердого палива, буровугільні і торф`яні брикети, газ нафтопереробки, нафтопродукти, природний газ, природні енергетичні ресурси (ядерна, гідравлічна та геотермальна енергія, інші природні ресурси), електрична і теплова енергія.

Отже, природний газ як матеріальний об`єкт, різновид палива, в якому зосереджена енергія, придатна для практичного використання, є одним з видів енергетичних ресурсів.

Враховуючи наведене, позивач ПАТ «НАК «Нафтогаз України» є енергопостачальною компанією в розумінні статті 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси".

Аналогічні висновки викладено в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 18.01.2019 у справі №913/66/18.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на момент прийняття Закону) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо (пункт 1 частини першої статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" в зазначеній редакції).

За умовами п.1.2 договору (в редакції додаткової угоди №1 від 29.04.2014, а.с.20), газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Отже, відповідно до умов договору, природний газ використовується відповідачем для виробництва житлово-комунальних послуг.

Відповідач здійснював свою господарську діяльність у місті Донецьк, яке входить до «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р.

Враховуючи, що позивач є енергопостачальною організацією, а відповідач знаходиться на території, де проводилася в спірний період часу антитерористична операція, судова колегія приходить до висновку про поширення на спірні правовідносини, пов`язані із стягненням пені, мораторію, встановленого частиною другою статті 2 Закону України №85-VIII.

Отже, нарахування пені за договором №958/14-ТЕ-7 не має здійснюватися з 07.02.2015 на підставі вищенаведених вимог Закону №85-VIII.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками об`єднаної палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 18.01.2019 у справі №913/66/18.

Як вбачається з розрахунку позивача, наданого до позову (а.с.24-25), позивачем нараховано відповідачу пеню за період з 16.12.2014 по 14.06.2015 в розмірі 4739,26 грн. за зобов`язаннями листопада 2014, а також з 15.01.2015 по 14.07.2015 в розмірі 7160,03 грн. за зобов`язаннями грудня 2014.

Однак, нарахування пені за період з 07.02.2015 по 14.07.2015 є неправомірним з огляду на положення частини другої статті 2 Закону України №85-VIII.

Таким чином, колегія суддів, здійснивши власний перерахунок заявлених до стягнення сум пені за допомогою калькулятора системи інформаційно-правового забезпечення «Ліга-Закон», дійшла висновку про правомірність стягнення з відповідача пені:

- за період з 16.12.2014 по 06.02.2015 в розмірі 813,07 грн. (за зобов`язаннями листопада 2014);

- за період з 15.01.2015 по 06.02.2015 в розмірі 479,82 грн. (за зобов`язаннями грудня 2014).

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені в загальному розмірі 2081,91 грн.

В іншій частині позовних вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 13233,55 грн. в задоволенні позову слід відмовити.

Господарським судом Донецької області при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального права, а саме, до спірних правовідносин не застосовано Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" та Закон України №85-VIII "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси", які підлягали застосуванню.

Відповідно до ч.4 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення господарського суду Донецької області від 13.03.2019 у справі №905/2388/18 з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме, стягнення з відповідача на користь позивача: 53 427,36 грн. основного боргу, 2081,91 грн. пені, 44202,04 грн. інфляційних втрат, 5028,90 грн. 3% річних. В іншій частині в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, судові витрати за подання позову та апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ч.4 ст.269, ст.270, п.2 ч.1 ст. 275, п.4 ч.1 ст.277, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити частково.

Рішення господарського суду Донецької області від 13.03.2019 року у справі №905/2388/18 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замок-5" (83114, м.Донецьк, вул.Рози Люксембург, буд.80А, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ) 53 427,36 грн. основного боргу, 2081,91 грн. пені, 44202,04 грн. інфляційних втрат, 5028,90 грн. 3% річних.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замок-5" (83114, м.Донецьк, вул.Рози Люксембург, буд.80А, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ) 1571,13 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позову та 1986,48 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 14.06.2019р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя А.М. Білецька

Суддя Н.В. Гребенюк