СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2019 р. Справа № 905/2362/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.,

без виклику та повідомлення учасників справи

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ Центральна збагачувальна фабрика Селидівська (вх. № 795 Д/2-4)

на рішення Господарського суду Донецької області від 06.02.2019 у справі № 905/2362/18 (прийняте у приміщенні Господарського суду Донецької області суддею Матюхіним В.І., повний текст рішення складено та підписано 06.02.2019)

за позовом Акціонерного товариства Українська залізниця, м. Київ, в особі регіональної філії Придніпровська залізниця, м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю Центральна збагачувальна фабрика Селидівська, Донецька область, м. Селидове,

про стягнення штрафу у розмірі 28865,00 грн,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Публічне акціонерне товариство Українська залізниця звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Центральна збагачувальна фабрика Селидівська, відповідача, про стягнення 28 865,00 грн. штрафу за неправильно зазначену у залізничній накладній №51080182 масу вантажу за відправкою Новогродівка Донецької залізниці Енергодар Придніпровської залізниці, вагон №62966080. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на дані залізничної накладної, комерційного акту №476906/1017 від 09.08.2018, а також ст.ст.118, 122, 129 Статуту залізниць України.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 06.02.2019 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Центральна збагачувальна фабрика Селидівська на користь Публічного акціонерного товариства Українська залізниця в особі регіональної філії Придніпровська залізниця 28 865,00 грн. штрафу, 1 762,00 грн. на відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 06.02.2019 у справі № 905/2362/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що пункт 10 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 №334, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 08.08.2002 за №567/6855 (далі Правила №334) комерційний акт підписує начальник станції (його заступник), начальник вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) і працівник станції, який особисто здійснював перевірку, а також одержувач, якщо він брав участь у перевірці. Крім того, у разі необхідності, до перевірки вантажу і підписання акту можуть бути залучені також інші працівники залізниці.

Таким чином, як вважає відповідач, вказаним пунктом Правил №334 чітко передбачено посади трьох осіб, які мають право підписувати комерційні акти, проте з комерційного акту №476906/1017 від 09.08.2018 вбачається, що тільки в.о. начальника станції Енергодар Яхно Л ОСОБА_1 та прийомоздавальник ЗаТЕС (вантажоодержувача) ОСОБА_2 мали право підписувати вказаний комерційний акт. Інші особи прийомоздавальники станції Енергодар ОСОБА_3 . ОСОБА_4 . та ОСОБА_5 таких повноважень не мали. До того ж посадова інструкція №15/дс від 26.02.2016 прийомоздавальника ОСОБА_5 . та посадова інструкція №21/дс від 19.12.2017 прийомоздавальника Чикішевої О.Ю. покладення обов`язків начальника вантажного району (завідувача вантажного двору, складу, контейнерного відділу, сортувальної платформи) на вказаних осіб не передбачає.

Також вказує на те, що в комерційному акті №476906/1017 від 09.08.2018 в графі «Д» не зазначена інформація щодо того, як саме проводилося переважування, не вказано, що зважування проводилося в статиці, з зупинкою, тобто тим самим способом, яким цю масу було визначено на станції відправлення. Таким чином, як вважає відповідач, є всі підстави вважати, що дані щодо маси вантажу, вказані у комерційному акті №476906/1017 від 09.08.2018 при переважуванні на станції Енергодар у вагоні №62966080 є невірними, оскільки виконані не у відповідності до норм Статуту Залізниць.

Крім того, вказує на те, що місцевий господарський суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зменшення штрафу, посилаючись на те, що розмір такого штрафу визначений Кабінетом Міністрів України. Разом з цим, норми частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 233 Господарського кодексу України , які передбачають зменшення судом розміру штрафних санкцій, не визначають окремого виду штрафу, пені або санкції за невиконання зобов`язання, до яких ці норми застосовуються і при їх застосуванні суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов`язання відповідачем та врахувати інтереси обох сторін. Отже, як вважає відповідач, навіть при додаткових витратах, в разі перевищення фактичної маси у вагоні, чи менших витрат залізниці, розмір штрафу, який у 5 разів перевищує провізну плату, є несправедливим та не відповідає конституційному принципу верховенства права.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2019, для розгляду апеляційної скарги ТОВ Центральна збагачувальна фабрика Селидівська на рішення Господарського суду Донецької області від 06.02.2019 у справі № 905/2362/18 визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.04.2019 було поновлено відповідачу пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою та вирішено здійснити її розгляд у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи .

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу (вх.№02-31/5459/17 від 04.08.2017) проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що, виходячи зі змісту частин 1,3 статті 64 та частини 3 статті 65 Господарського кодексу України, якщо в штаті структурного підрозділу залізниці не передбачено посади начальника вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи), то на підставі наказу начальника такого підрозділу залізниці чи відповідно до робочої ( посадової) інструкції іншого працівника залізниці має бути уповноважено на підписання від імені залізниці комерційних актів для забезпечення вимоги щодо їх оформлення за підписом трьох осіб, перелік яких визначено пунктом 10 Правил складання актів. Позивачем визначено коло осіб працівників залізниці, яких згідно з наказом начальника структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» від 29.12.2017 №96 уповноважено на підписання від імені залізниці комерційних актів та також робочими інструкціями прийомоздавальника вантажу та багажу ОСОБА_6 .Ю., прийомоздавальника вантажу та багажу Гринькової Н.П.( які долучені до матеріалів справи) передбачений обов`язок цих працівників приймати участь у контрольному переважуванні вантажів згідно вимог ст. 52 Статуту залізниць України, у комісійній видачі вантажу. Тобто, усі три особи з боку залізниці мали право на підписання комерційного акту, зокрема, в.о. начальника станції як начальник станції і прийомоздавальники вантажу та багажу, як працівники станції, які особисто здійснювали перевірку.

Також вказує на те, що, враховуючи положення статі 37 Статуту залізниць України , існує декілька нормативно вичерпних способів визначення маси вантажів, а саме: шляхом зважування на вагах; підрахування маси на вантажних місцях за трафаретом чи стандартом; розрахунковим методом; за обміром; умовно. Як вбачається з графи 26 накладної за спірним перевезенням вантажовідправник-відповідач визначав масу вантажу у вагоні способом зважування на вагах, тобто таким же самим способом, що і залізниця-позивач на станції призначення. Отже, маса вантажу за даним перевезенням визначена однаковим способом.

Крім того, звертає увагу на те, що враховуючи вимоги статей 74,76,77,79 ГПК України, на відповідача покладається обов`язок довести винятковість конкретного випадку та надати відповідні докази для зменшення штрафних санкцій. Проте відповідачем жодного належного доказу винятковості не надано та не наведено конкретних обставин, які б свідчили про винятковість даного випадку для зменшення розміру штрафу.

Також позивач просив суд долучити до матеріалів справи як доказ наказ начальника структурного підрозділу Запорізька дирекція залізничних перевезень регіональної філії Придніпровська залізниця від 29.12.2017 №96.

Розглянувши в порядку письмового провадження матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу доводи відповідача та позивача, перевіривши в межах вимог апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали та було правильно встановлено господарським судом першої інстанції, 05.08.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю Центральна збагачувальна фабрика Селидівська (вантажовідправник) направив на адресу ДТЕК Запорізька ТЕС (вантажоодержувач) вантаж вугілля кам`яне, у вагоні №62966080 за залізничною накладною №51080182 зі станції Новогродівка Донецької залізниці на станцію Енергодар Придніпровської залізниці.

За накладною №51080182 від 05.08.2018 вага становить: нетто у вагоні - 68 600 кг, брутто - не зазначено, тари 23 500 кг.

В накладній також зазначено: вантаж маркований поперечними борознами по всій довжині вагону, нанесеними катком.

При прибутті зазначеного вагону з вантажем на станцію Енергодар Придніпровської залізниці (станція призначення) за заявкою вантажоодержувача на підставі ст.52 Статуту залізниць України (прибуття вантажів у вагонах навалом і насипом за вимогою одержувача) була здійснена перевірка маси вантажу.

Так, при контрольному переважуванні вагонів з вантажем на станції Енергодар Придніпровської залізниці на 100-тонних тензометричних вагонних вагах вантажоодержувача, приписаних до залізниці, повірених 22.06.2018р., було виявлено таке:

вага брутто 90 700кг,

вага тари (з брусу) 23 500 кг,

вага нетто 67 200кг, що менше даних залізничної накладної на 1 400кг.

Факт неправильності зазначення маси вантажу зафіксовано комерційним актом №476906/1017 від 09.08.2018р., який підписаний з боку залізниці в.о. начальника станції, двома прийомоздавальниками, з боку одержувача - прийомоздавальником Запорізької ТЕС.

В комерційному акті також зазначено, що:

-навантаження у вагоні насипом на рівні бортів;

- маркування поперечними борознами по всьому вагону нанесені катком, без виїмок та поглиблень;

- маркування не порушене;

- вагон в технічному та комерційному відношенні справний;

- двері, люка закриті;

- витікання вантажу немає.

На підставі ст.ст.118, 122 Статуту залізниць України за неправильно зазначену у залізничній накладній масу вантажу позивачем на відповідача нарахований штраф у сумі 28 865,00 грн. із розрахунку 5 773,00грн. (тариф) х 5.

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначав, що 05.08.2018 на станції Енергодар Придніпровської залізниці було проведено зважування вагона №62966080, в результаті чого було встановлено , що маса вантажу, вказана відправником в залізничній накладній №51080182 у графі «Маса вантаж в кг, визначена відправником» не відповідає масі вантажу, встановленій на станції Енергодар, що було зафіксовано в комерційному акті №476906/1017 від 09.08.2018. Вказану обставину, з урахуванням положень ст.ст.118, 122 Статуту залізниць України, позивач вважав такою, що свідчить про наявність підстав для стягнення з відправника штрафу у п`ятикратному розмірі провізної плати.

Місцевий господарський суд, розглянувши позовні вимоги дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Разом з цим місцевий господарський суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу, посилаючись на те, що:

- розмір штрафу за дане правопорушення визначений Кабінетом Міністрів України і підстав вважати його надмірно великим у порівнянні з допущеним правопорушенням у суду не має;

· ст. 122 Статуту залізниць України не пов`язує стягнення штрафу з наявністю (відсутністю) наслідків у перевізника від неправильності відомостей, зазначених у накладній, чи з наявністю вини вантажовідправника.

У зв`язку з цим, суд вважав, що підстави для зменшення розміру штрафу відсутні.

Колегія суддів погоджується із таким висновком господарського суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Відповідно до ч.1 п.6 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457, накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Відповідно до п.24 Статуту залізниць України вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній. Залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

Тобто, зазначена норма встановлює чіткі вимоги до відправника щодо оформлення вантажу та покликана забезпечити дисциплінованість учасників господарських відносин та визначає критерії обґрунтованості в подальшому будь-яких претензій залізниці до учасників господарських відносин (відправника та одержувача).

Згідно з п.105 Статуту залізниць України залізниці вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

За пред`явлення вантажу, який заборонено до перевезень або який потребує під час перевезення особливих заходів безпеки, та з неправильним зазначенням його найменування або властивостей з відправника, крім заподіяних залізниці збитків і витрат, стягується штраф у розмірі п`ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення (ст.118 Статуту залізниць України).

Пунктом 122 Статуту залізниць України передбачено, що за неправильно зазначені у накладній масу, кількість місць вантажу, його назву, код та адресу одержувача з відправника, порта стягується штраф у розмірі згідно із статтею 118 цього Статуту. При цьому, відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли.

Приписами п.129 Статуту залізниць України визначено, що обставини, які можуть бути підставою для застосування матеріальної відповідальності за порушення, допущені під час перевезення вантажів залізницею, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Отже, допустимими доказами неправильного зазначення у накладній маси вантажу, відправленого вантажовідправником залізницею до станції призначення для отримання вантажоодержувачем, в розумінні частини 1 статті 77 ГПК України, є належно складені працівниками залізниці комерційні акти за наслідком контрольного зважування вантажу, який було здано до перевезення залізницею.

Відповідно до п.27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

Відповідно до Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. № 644 (у редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 08.06.2011 №138), вантажовідправник при заповненні перевізних документів повинен зазначити масу вантажу.

Як вже зазначалося, при контрольному переважуванні вагонів з вантажем на станції Енергодар Придніпровської залізниці на 100-тонних тензометричних вагонних вагах вантажоодержувача, приписаних до залізниці, повірених 22.06.2018, виявилось:

вага брутто 90 700кг,

вага тари (з брусу) 23 500 кг,

вага нетто 67 200 кг, що менше даних залізничної накладної №51080182 від 05.08.2018 на 1 400кг.

Відповідно до пункту 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто;

Норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) мінерального палива становить 1,0% маси, зазначеної в перевізних документах, тобто у даному випадку - 686,0 кг, що менше виявленої нестачі - 1 400 кг.

Факт неправильності зазначення маси вантажу було встановлено комерційним актом №476906/1017 від 09.08.2018р., який підписаний з боку залізниці в.о. начальника станції та двома прийомоздавальниками, з боку одержувача - прийомоздавальником Запорізької ТЕС.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у відзиві на позовну заяву, а також в апеляційній скарзі вказує на те, що в комерційному акті №476906/1017 від 09.08.2018 в графі «Д» не зазначена інформація щодо того, як саме проводилося переважування, не вказано, що зважування проводилося в статиці, з зупинкою, тобто тим самим способом, яким цю масу було визначено на станції відправлення. Таким чином, як вважає відповідач, є всі підстави вважати, що дані щодо маси вантажу, вказані у комерційному акті №476906/1017 від 09.08.2018 при переважуванні на станції Енергодар у вагоні №62966080 є невірними, так як виконані не у відповідності до норм Статуту Залізниць.

Однак колегія суддів вважає такі твердження необґрунтованими, виходячи з такого.

Статтею 37 Статуту залізниць України встановлено, що під час здавання вантажів для перевезення відправником має бути зазначена у накладній їх маса.

Тарні і штучні вантажі перевозяться із зазначенням у накладній маси і кількості вантажних місць. Маса цих вантажів визначається до здавання їх для перевезення і зазначається на вантажних місцях.

Вантажі, що перевозяться насипом і наливом, а також інші вантажі, зважування яких на вантажних вагах неможливе, зважуються на вагонних вагах. Перелік вантажів, що можуть перевозитися насипом і наливом, установлюється Правилами (Правила перевезення вантажів).

Загальна маса вантажу визначається шляхом зважування на вагах або підрахуванням маси на вантажних місцях за трафаретом чи стандартом. Маса окремих вантажів може визначатися розрахунковим методом, за обміром або умовно (нафтопродукти в цистернах, тварини, лісоматеріали тощо). Маса вантажів визначається відправником. Спосіб визначення маси зазначається у накладній.

Згідно з п.1.5. Інструкції про порядок застосування засобів ваговимірювальної техніки на залізничному транспорті України, затвердженої наказом Міністерства інфраструктури України від 31.07.2012 №442, для визначення маси вантажів, що перевозяться залізничним транспортом, можуть застосовуватися електромеханічні (електронні) (далі - електронні) та важільні вагонні ваги для зважування із зупинкою та зважування у русі, а також інші ЗВВТ, передбачені Правилами приймання вантажів до перевезення, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року № 644, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2000 року за № 861/5082.

Таким чином, враховуючи положення статі 37 Статуту залізниць України та п.1.5. Інструкції про порядок застосування засобів ваговимірювальної техніки на залізничному транспорті України, існує декілька нормативно-вичерпних способів визначення маси вантажів, а саме:

- шляхом зважування на вагах;

- підрахування маси на вантажних місцях за трафаретом чи стандартом;

- розрахунковим методом:

- за обміром;

- умовно.

Відповідно до накладної №51080182 від 05.08.2018 визначення маси вантажу було здійснено вантажовідправником на вагонних вагах.

Як вбачається з комерційного акту № 476906/1017 від 09.08.2018 зважування маси вантажу вугілля кам`яного у вагоні №62966080 було проведено по прибуттю поїзда на 100-Т тензометричних вагонних вагах вантажоодержувача приписаних до залізниці.

Тобто, в обох випадках зважування вугілля кам`яного проводилось на вагонних вагах, що передбачено Правилами щодо перевезення вантажу насипом.

Посилання в комерційному акті № 476906/1017 від 09.08.2018 на те, що зважування проводилось по прибуттю поїзда, тобто з зупинкою, спростовує твердження апелянта щодо можливого зважування вантажу у русі.

Окрім цього, як правильно зазначив господарський суд першої інстанції, чинним законодавством не передбачено, що в комерційному акті має бути зазначено, яким способом залізниця визначила масу вантажу на станції призначення.

За таких обставин, посилання відповідача на невірне зважування відповідачем вантажу, є необґрунтованим та спростовується матеріалами справи.

Також, відповідач в апеляційній скарзі з посиланням на положення пункту 10 Правил №334, сверджує про те, що з комерційного акту №476906/1017 від 09.08.2018 вбачається, що тільки в.о. начальника станції Енергодар ОСОБА_7 та прийомоздавальник ЗаТЕС (вантажоодержувача) ОСОБА_2 мали право підписувати вказаний комерційний акт. Інші особи прийомоздавальники станції Енергодар Чикішева О.Ю. та Гринькова Н.П. таких повноважень не мали.

Однак колегія суддів вважає такі твердження необґрунтованими, зважаючи на таке.

Відповідно до ст.161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Частинами 1, 4 ст.165 ГПК України передбачено, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Згідно з ч.3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем до суду першої інстанції подавались відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив (а.с.74-77, 103- 106). Однак, посилань на порушення позивачем п.10 Правил приймання вантажів до перевезення при підписанні комерційного акту неуповноваженими особами дані документи не містять. Тобто, відповідач на зазначені обставини в суді першої інстанції не посилався, з огляду на що колегія суддів не приймає їх до уваги та не розглядає.

Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що у задоволенні клопотання позивача щодо долучення до матеріалів справи наказу начальника структурного підрозділу Запорізька дирекція залізничних перевезень регіональної філії Придніпровська залізниця від 29.12.2017 №96 слід відмовити, з огляду на те, що дані докази не були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Щодо клопотання відповідача про зменшення штрафу колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з частиною 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

При цьому, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Статтями 118, 122 Статуту залізниць України передбачено стягнення штрафу у розмірі п`ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення за неправильно зазначені, зокрема, у накладній масу.

Відтак, недотримання вимог, визначених Статутом залізниць України, який є спеціальним нормативним актом, що визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом, покладає на порушника відповідальність, яка в даному випадку передбачена пунктами 118, 122 Статуту залізниць України. При цьому, зазначений штраф, відповідно до пунктів 118, 122 Статуту залізниць України, стягується з вантажовідправника незалежно від наявності збитків та наслідків, можливості його зменшення Статутом не передбачено.

В даному випадку санкція не є договірною, а випливає зі зазначених положень Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457, якими чітко визначено розмір штрафу.

Дана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/2339/17, від 12.02.2018 у справі №906/434/17.

Відповідно до вимог статей 74,76,77,79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, на відповідача покладається обов`язок довести винятковість конкретного випадку та надати відповідні докази на підтвердження цього.

Однак, відповідачем не було надано жодного належного доказу винятковості даного випадку та конкретних обставин в обґрунтування такої винятковості.

Разом з цим, відсутність доказів понесення реальних збитків позивачем внаслідок порушення відповідачем вимог Статуту залізниць України не може бути підставою для зменшення штрафу.

Слід зазначити, що штраф стягується за сам факт допущення порушення, незалежно від того, чи завдано у зв`язку з цим збитками, чи ні.

Також слід констатувати, що правильно зазначати масу вантажу у перевізних документах є обов`язком вантажовідправника, передбаченим Правилами оформлення перевізних документів, а не зобов`язанням у розумінні ст.173 Господарського кодексу України.

За таких обставин, висновок місцевого господарського суду щодо відмови у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу є правомірним.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю з`ясував обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Оскільки апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, то, з урахуванням положень статті 129 ГПК України, здійснені ним судові витрати за апеляційною скаргою останньому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 129, 270, пунктом 1 частини 1 статті 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 06.02.2019 у справі № 905/2362/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11.06.2019

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль