ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2019р. Справа № 904/5372/18
За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Укрпромвпровадження», м. Київ

До: Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод», м. Дніпро

Про: стягнення 181 078, 50 грн.

Суддя Васильєв О.Ю.

Секретар судового засідання Кучма Т.В.

ПРЕДСТАВНИКИ :

Від позивача : не з`явився;

Від відповідача : не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

ТОВ «НВП «Укрпромвпровадження» (позивач) з урахуванням уточнень позовних вимог звернувся з позовом про стягнення з ПрАТ «ДТЗ» ( відповідач) 181 078, 50 грн. ( в т.ч.: 143 927,16 грн. - основна заборгованість, 4 317, 81 грн. штраф та 2 216, 48 грн. пеня , 23 460,12 грн. - інфляційні втрати та 7 156,93 грн. - 3% річних) заборгованості за договором поставки №17001 від 05.01.17р. ( укладеним між сторонами). Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на порушення відповідачем умов вищезазначеного договору щодо здійснення своєчасної оплати поставленого позивачем товару.

ПрАТ «ДТЗ» (відповідач) проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначаючи, що позивач не провів досудового врегулювання спору, що є обов`язковим відповідно до умов договору поставки; позивач не вірно визначив строк, з якого виникла заборгованість відповідача, оскільки кінцевий строк оплати відповідачем наданих послуг настав 03.04.17р., а тому нарахування відповідачу пені та 3% річних повинно було бути здійснено з 03.04.17р., а не з 31.03.17р., як зазначає позивач у позовній заяві. Також відповідач зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

05.01.17р. між ПрАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» (замовник) та ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Укрпромвпровадження» (постачальник) укладено договір поставки №17001 ( з урахуванням змісту протоколу узгодження розбіжностей до договору №1 від 05.01.17р., а.с. 95-96 ), відповідно до умов якого та специфікації №1 від 05.01.17р. (а.с.18) постачальник у січні 2017р. здійснив поставку замовнику товару на загальну суму 143 927, 16 грн. (що підтверджується відповідною видатковою накладною №13 від 05.01.17р., а.с.20); а замовник відповідно до пункту 7.1. договору зобов`язався здійснити оплату поставленого товару протягом 60 банківських днів з дня поставки та на підставі отриманого від постачальника рахунку.

В п.10.5. договору ( з урахуванням змісту протоколу узгодження розбіжностей до договору №1 від 05.01.17р ) сторони погодили, що у випадку порушення замовником строків розрахунків за договором він сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,01% від несплаченої суми за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів - додатково стягується штраф у розмірі 3% від несплаченої суми (а.с.13-17).

Однак відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань поставлений на його адресу товар у встановлений договором строк у повному обсязі не оплатив; у зв`язку з чим ( згідно наданого позивачем розрахунку) за відповідачем станом на 26.11.18р. рахується заборгованість в розмірі 143 927, 16 грн. (а.с.4)

Окрім того, позивач відповідно до пункту 10.5. договору та приписів ст.625 ЦК України нарахував відповідачу: 4 317, 81 грн. штрафу, 2 216, 48 грн. пені , 23 460,12 грн. - інфляційних втрат; та 7 156,93 грн. - 3% річних (а.с.10, 11, 94 ). Судом перевірено правильність здійснених позивачем нарахувань інфляційних втрат та 3% річних, порушень не виявлено. Одночасно , суд ( з урахуванням заперечень відповідача), не погоджується зі здійсненими позивачем нарахуванням пені та штрафу, оскільки такі нарахування були здійснені з пропуском позовної давності , виходячи з наступного .

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 2 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пункту 2.2 Постанови Пленуму ВГСУ № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Згідно п.4.3. постанови, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором);порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за угодою сторін, тому, зокрема, умови договору, за якими сторони встановили, що така давність обчислюється не з моменту прострочення платежу, а з іншої дати, що визначається шляхом зворотного відрахування шести місяців від дати пред`явлення вимоги, суперечать вимогам закону і не застосовуються судом.

Відповідно до п.2.5. постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.13р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Згідно з пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013 р. : … з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи вищезазначене та те, що прострочення з оплати у відповідача розпочалось з 04.04.17р. ( з урахуванням змісту п.7.1. договору) та в той же день і розпочався період, за який позивач мав право нарахувати відповідачу штраф та пеню (а саме з 04.04.17р. по 04.10.17р., в розумінні приписів ст.232 ГК України); при цьому, строк позовної давності (щодо до вимог про стягнення з відповідача пені та штрафу , в розумінні ст.258 ЦК України) закінчився б у позивача 04.10.18р.; з позовом до суду позивач звернувся 28.11.18р. ; суд дійшов висновку про те , що позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача пені та штрафу в загальному розмірі 6 534, 29 грн. Обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку позовної давності, суд не знаходить. За викладених обставин в цій частині стягнення пені та штрафу в позові слід відмовити.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін ( ст.712 ЦК України ). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму ( ст.655 ЦК України ). У відповідності із ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.(ст.525 ЦК України).

Відповідно до ч.3-4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин справи позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача: 143 927,16 грн. основної заборгованості , 23 460,12 грн. - інфляційних втрат та 7 156,93 грн. - 3% річних. В задоволенні іншої частини позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити з вищенаведених підстав. Інші заперечення відповідача суд оцінює критично, які спростовуються наданими позивачем доказами.

Суд звертає увагу на те, що при поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 161, 29 грн., що є більшим за розмір судового збору за подання позовної заяви (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, а.с.92-93) майнового характеру відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір». У зв`язку з чим, сума переплаченого судового збору становить 445, 12 грн.

Відповідно до приписів ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сума судового збору, переплаченого позивачем в зв`язку зі зменшенням розміру позовних вимог, підлягає поверненню за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, господарський суд , -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково .

2. Стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» (49038, м. Дніпро, вул. Академіка Белелюбського, 7; ) на користь позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничого підприємства «Укрпромвпровадження» (01133, м. Київ, провулок Лабораторний, будинок 1, офіс 400; ): 143 927,16 грн. заборгованості за договором , 23 460,12 грн. - інфляційних втрат та 7 156,93 грн. - 3% річних та 2 618, 15 грн. витрат на сплату судового збору.

Видати відповідний наказ після набрання рішенням чинності.

3.В іншій частині позовних вимог відмовити.

Відповідно до вимог ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно до вимог ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення . Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення .

Відповідно до вимог ст. 257 ГПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції .

Суддя Васильєв О.Ю.

Повне рішення складено 12.06.2019