номер провадження справи 9/64/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2019 Справа № 908/808/19

м.Запоріжжя

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПК Індустрія", (61052, м. Харків, пров. Сімферопольський, буд. 6, літера "Д-1")

до відповідача: Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів", (69035, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, буд. 11)

про стягнення суми 175714,89 грн.

Суддя Боєва О.С.

при секретарі судового засідання Бичківській О.О.

За участю представників:

від позивача: Потерайло А.М., ордер серія ХВ № 1840 від 01.04.2019;

від відповідача: Пельо Н.Р., довіреність № 18-159 від 20.12.2018

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПК Індустрія" до відповідача: Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів", про стягнення суми 175714,89 грн., яка складається з: суми 116398,90 грн. основного боргу за договором поставки №953 від 14.11.2016, суми 41914,68 грн. пені (п.10.5. договору), суми 13357,29 грн. інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов`язання, суми 4044,02 грн. 3% річних від простроченої суми боргу.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 16.04.2019 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/808/19, присвоєний номер провадження 9/64/19, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 16.05.2019. У судовому засіданні 16.05.2019 оголошено перерву до 29.05.2019, у засіданні 29.05.2018 - до 06.06.2019.

06.06.2019 справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Викладені у позовній заяві вимоги мотивовано неналежним виконанням АТ «Запорізький завод феросплавів» своїх зобов`язань з оплати отриманого за договором товару та обґрунтовано ст.ст. 11, 526, 625, 627, 629, 712 ЦК України, ст.ст. 193, 216-218, 230, 231, 236, 343 ГК України.

11.05.2019 від відповідача надійшов відзив, який подано із порушенням встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження у справі строку (не пізніше 08.05.2019).

У зв`язку з чим, на підставі ч. 2 ст. 118 ГПК України відзив залишено судом без розгляду. При цьому, суд зазначає, що клопотань про поновлення пропущеного процесуального строку із зазначенням поважності причин його пропуску від відповідача до суду не надходило.

Відповідач в судовому засіданні надав пояснення в усній формі, а також заперечив проти заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу та просив суд їх зменшити.

06.06.2019 до початку судового засідання від позивача на електронну адресу суду надійшла заява про часткову відмову від позову, яка скріплена електронним цифровим підписом директора ТОВ «ТД «ПК Індустрія». В заяві позивач зазначив, що після пред`явлення позову, відповідачем 30.05.2019 сплачено позивачу частину суми основної заборгованості за поставлений товар за видатковою накладною № 405021 від 04.05.2019 у розмірі 114039,10 грн. у зв`язку із чим, позивач користуючись своїм правом, передбаченим ст. 46 ГПК України, просить суд прийняти відмову від позову в частині стягнення суми 114039,10 грн. заборгованості та на підставі ч. 3 ст. 130 ГПК України стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2635,72 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн.

В судовому засіданні 06.06.2019 представник позивача вказану заяву підтримав.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

14.11.2016 між Публічним акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів» (Покупець, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «ПК Індустрія» (Продавець, позивач у справі) був укладений договір поставки № 953 згідно з умовами якого, постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначних цим договором, поставити, а Покупець прийняти та оплатити продукцію (товар) в асортименті та за цінами, вказаними у додатку (специфікації) та додаткових угодах до цього договору, які є його невід`ємною частиною (п. 1.1. договору).

Із змісту п. 2.2 договору, в т.ч., слідує, що у додатку (специфікаціях) та додаткових угодах до договору зазнаються зокрема такі відомості про товар: повне найменування товару, його загальна кількість; ціна кожного найменування втору, його загальна вартість; порядок оплати та форма розрахунків; умови поставки товару.

Відповідно до п.п. 3.1, 5.6 договору постачальник зобов`язується поставити покупцеві товар на умовах та у спосіб, зазначеними у додатку (специфікації) до цього договору. Умови поставки визначаються згідно Міжнародних правил тлумачення торгових термінів ІНКОТЕРМС 2010. Порядок оплати та форма розрахунків вказуються сторонами в додатках (специфікаціях) до даного договору.

Поставка товару здійснюється постачальником згідно п. 3.1 даного договору тільки після отримання письмового підтвердження (належним чином оформленої заяви) покупця. У письмовому підтвердженні (заявці) покупець вказує графік поставки, який містить обсяги і терміни поставки товару в межах періоду поставки, який сторони вказують у додатку (специфікації) до цього договору (п.3.3).

За змістом п. 3.4 договору разом з поставкою товару постачальник зобов`язаний надати покупцю оригінали таких документів: рахунок-фактура (оригінал); видаткова накладна на відпуск товару (оригінал); акт приймання-передачі товару (за згодою сторін).

В розділі 4 договору визначено, що Постачальник зобов`язаний:

п. 4.1.1 своєчасно поставити товар відповідної якості;

п. 4.1.4 забезпечити виконання всіма контрагентами, у яких він купує товар з метою виконання цього договору, своєчасного і в повному обсязі декларування податкових зобов`язань, що мають відношення до товару, шляхом подання до органів державної фіскальної служби податкової звітності, складеної та заповненої відповідно до вимог чинного законодавства України. У випадках, коли постачальник не є виробником товару, постачальник зобов`язаний забезпечити виконання вимог, значних у даному пункті, всіма учасниками ланцюга постачання товару;

п. 4.1.5 в день виникнення у постачальника податкових зобов`язань з ПДВ за операціями, які здійснюються на виконання укладених договірних відносин:

а) виписати податкову накладну у відповідності до вимог ст.ст. 187, 201 Податкового кодексу України;

б) реєструвати податкову накладну в єдиному реєстрі податкових накладних згідно пункту 201.10 статті 201 ПК України, та надати її покупцеві в день реєстрації в електронній формі через системи М.Е.Dос.

Згідно з п. 12.1 даний договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і скріплення їх печатками. Термін дії договору закінчується 31.12.2018, але не раніше повного виконання зобов`язань обома сторонами.

Сторонами договору було підписано додатки № № 1, 2 до договору, а також додаткові угоди до договору: № 1 від 21.11.2016, № 2 від 12.12.2016, № 3 від 20.02.2017, № 4 від 27.02.2017, № 5 від 28.03.2017, № 6 від 16.06.2017, № 7 від 18.08.2017, № 8 від 02.10.2017, №9 від 23.10.2017, № 11 від 09.01.2018, № 12 від 02.04.2018, в кожній з яких визначалися номенклатура (найменування), ціна та загальна вартість товару, умови та строк поставки товару та умови його оплати.

Так, згідно з визначеними у додатку № 1 та вказаних Додаткових угодах, які є невід`ємною частиною договору, умовами оплати є: Покупець здійснює оплату за цим договором постачання шляхом перерахування безготівкових коштів на поточний рахунок постачальника тільки за умови виконання постачальником п. 3.4, п. 4.1.1, 4.1.4, 4.1.5 цього договору за фактичну кількість поставленого товару з відстрочкою. При цьому, кількість днів відстрочки оплати встановлювалася окремо по кожному з вказаних невід`ємних частин договору та становить 10, 15, 20, 60 календарних днів з дати поставки товару. Також встановлено, що якщо документи згідно пункту 3.4 пересилаються поштою, моментом їх отримання покупцем є календарний штамп пошти про вручення.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що згідно з видатковими накладними (копії містяться в матеріалах справи): № 1301005 від 13.01.2017, № 1403001 від 14.03.2017, № 1403005 від 14.03.2107, № 704015 від 07.04.2017, № 1606015 від 16.06.2017, № 2208035 від 22.08.2017, № 190920 від 19.09.2017, № 1310023 від 13.10.2017, № 1710015 від 17.10.2017, № 1501010 від 15.01.2018, № 1502006 від 15.02.2018, № 405021 від 04.05.2018 відповідачеві був поставлений товар на загальну суму 418357,08 грн. На виконання вимог п.4.1.5 договору поставки позивач по всім поставкам зареєстрував податкові накладні, що підтверджується відповідними податковими накладними та квитанціями про їх реєстрацію в Єдиному реєстрі (електронні докази в паперовій формі мітяться в матеріалах справи).

Відповідно до розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкових накладних від 19.09.2017 та від 13.10.2017 відповідачем зменшено податкові зобов`язання (дата коригування 23.03.2018) на 600 грн. та 3540,00 грн. (з ПДВ) у зв`язку з поверненням товару на вказані суми. Відповідачем також була здійснена часткова оплата товару (на загальну суму 297818,18 грн.), що підтверджується платіжними дорученнями та банківською випискою, копії яких додано до позовної заяви. Внаслідок цього, позивачем заявлено до стягнення з відповідача існуючої станом на 01.04.2019 суми заборгованості у розмірі 116398,90 грн.

06.06.2019 від позивача надійшла заява про часткову відмову від позову, в якій позивач зазначив, що після пред`явлення позову відповідачем 30.05.2019 сплачено позивачу частину суми основної заборгованості за поставлений товар за видатковою накладною №405021 від 04.05.2019 у розмірі 114039,10 грн. На підтвердження оплати надано копію платіжного доручення № 332787 від 29.05.2019 (проведено банком 30.05.2019).

У зв`язку із чим, позивач користуючись своїм правом, передбаченим ст. 46 ГПК України просить суд прийняти відмову від позову в частині стягнення суми 114039,10 грн. заборгованості.

Згідно з п.1 ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

В частині 1 ст. 191 ГПК України визначено, що позивач може відмовитись від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

За змістом ч. 3 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі (повністю або в частині) повторне звернення до суду із спору з тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Розглянувши заяву позивача щодо відмови від позову в частині позовних вимог, враховуючи, що відмова позивача від позову не суперечить законодавству і фактичним обставинам справи, не порушує чиїх-небудь прав і охоронюваних законом інтересів, суд вважає за можливе прийняти відмову ТОВ «Торговий дім «ПК Індустрія» від позову в частині вимог про стягнення з відповідача суми 114039,10 грн. основного боргу та закрити провадження у справі в цій частині.

Інша частина позовних вимог про стягнення суми заборгованості в розмірі 2359,80 грн. задовольняється судом частково з огляду на наступне.

Відповідно до приписів ст.ст. 74, 76 ГПК України до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін, яка полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачає, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Вказаний перелік обов`язкових реквізитів документа кореспондується з п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджений наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995.

Так, позивачем в тому числі заявлено до стягнення заборгованість за видатковою накладною № 1909020 від 19.09.2017 (1200,00 грн.), за якою, як зазначалося вище, відповідачем було повернуто товар на суму 600 грн., тому заявлена до стягнення за цією накладною сума боргу склала 600 грн.

Дослідивши вказану видаткову накладну, суд встановив, що у графі «Отримав» вказаної накладної відсутній підпис покупця, який підтверджує факт отримання товару, тому вказаний документ не відповідає вимогам до первинних документів (не містить обов`язкового реквізиту), що відображають господарську операцію та не є належним і допустимим доказом в розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України.

Представник відповідача в судовому засіданні усно зазначив, що не підтверджує факт поставки та отримання товару за вказаною накладною.

Позовні вимоги в частині заборгованості в розмірі 1759,80 грн., яка залишилася несплаченою, відповідач не спростував, доказів її оплати суду не надав.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні вимог в частині стягнення суми 600 грн. заборгованості судом відмовляється. В частині стягнення суми 1759,80 грн. заборгованості позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, тому підлягають задоволенню.

У зв`язку з простроченням відповідачем грошового зобов`язання, позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача суми 4044,02 грн. - 3% річних та суми 13357,29 грн. втрат від інфляції.

Відповідно до ст. ст. 610-611 ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є його порушенням, у разі якого настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна прийняти всі міри, необхідні для належного виконання зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно зі ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Частинами 1, 4 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Отже, сторона договору, яким передбачено взаємні обов`язки, зобов`язана насамперед вчинити зі свого боку дії щодо належного виконання своїх зобов`язань, передбачених договором, після чого набуває права вимагати виконання договору від іншої сторони.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Суд, враховуючи вищенаведені приписи законодавства, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та втрат від інфляції, дійшов до висновку, що з урахуванням встановлених умов оплати, яка здійснюється з відстрочкою (10, 20, 15, 60 календарних днів) та тільки за умови виконання постачальником п. 3.4, п. 4.1.1, 4.1.4, 4.1.5 договору, позивачем невірно визначено кінцевий термін оплати за поставлений товар, початок виникнення прострочки з боку виконання покупцем грошового зобов`язання та, відповідно, кількість днів прострочки у розрахунку 3% річних і початок нарахування у розрахунку інфляційних втрат (з місяця наступного за тим, в якому виник обов`язок з оплати).

Так, зокрема, поставка товару згідно Додатку № 1 до договору, Додаткових угод №1 та № 2 здійснена відповідачем однією партією за одним товаросупровідним документом - видатковою накладною № 1301005 від 13.01.2017 на загальну суму 88353,94 грн., тому строк оплати даного товару слід приймати з урахуванням відстрочки оплати - 20 календарних днів, визначеним у Додатку № 1.

Зважаючи на те, що на підставі додаткової угоди № 9 позивач за видатковою накладною № 1501010 від 15.01.2018 відвантажив товар частково (тільки підшипник 53615Н, 2 шт., на суму 1759,80 грн.), тобто з порушенням п. 4.1.1 договору, тому строк оплати товару за даною угодою не настав. Крім того, зважаючи на встановлений вище факт відсутності підпису покупця у видатковій накладній № 1909020 від 19.09.2017 та відмовою судом у стягненні суми 600 грн. боргу, нарахування за цією накладною, не здійснюється.

Враховуючи усе вищевикладене, суд, здійснивши перерозрахунок, з урахуванням часткових оплат, встановив, що фактично до стягнення належить сума 2299,18 грн. 3% річних та сума 6358,29 грн. втрат від інфляції.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму 41914,68 грн. пені, нарахованої на підставі п. 10.5 договору поставки. У розрахунку для визначення розміру пені позивач застосовує облікову ставку НБУ у подвійному розмірі, посилаюсь при цьому на ч. 2 ст. 343 ГК України.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Із змісту ч.1 ст.546, ч.1 ст.547 ЦК України слідує, що неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання, щодо якого правочин вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до п. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Із наведеного вбачається, що законодавець поділяє неустойку на договірну і законодавчо встановлену. Тобто, необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони виду правопорушення за який вона стягується і конкретний її розмір.

В пункті 10.5 договору поставки встановлено, що у разі порушення термінів оплати за поставлений товар згідно даного договору більше 10-ти календарних днів покупець сплачує постачальнику пеню згідно діючого законодавства України від суми не сплаченого товару за кожний день прострочення, починаючи з 11-го календарного дня прострочення.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.1996 № 5510570/96-ВР, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до абз. 3 пункту п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» (яка є чинною) якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

У статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та у ч. 2 ст. 343 ГК України, на яку посилається позивач, законодавцем встановлено лише загальнообов`язкове обмеження розміру пені, яка може бути стягнута в певний період - не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який стягується пеня.

Таким чином, в п. 10.5 договору поставки розмір пені не визначено. Іншими актами цивільного законодавства конкретний розмір санкцій за вчинення зазначеного цивільного правопорушення також не встановлено.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми 41914,68 грн. пені задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, позов в цілому задовольняється частково.

Згідно з ч. 3 ст. 130 ГПК України якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

У заяві про відмову від частини позовних вимог у зв`язку з оплатою відповідачем під час розгляду справи, позивач просив суд стягнути сплачений ним судовий збір з відповідача в повному обсязі.

На підставі викладеного, згідно з ч. 3 ст. 130 ГПК України витрати зі сплати судового збору, пропорційні вимозі від якої позивач відмовився, покладаються на відповідача, оскільки сплата частини суми боргу здійснена відповідачем після пред`явлення позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інша частина витрат зі сплати судового збору покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тобто, загальна сума судового збору, яка повинна бути відшкодована відповідачем позивачу становить 1866,85 грн.

Позивач також просить стягнути з відповідача суму 15000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідач проти заявленого розміру цих витрат заперечив та просив суд їх зменшити.

Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд враховує наступне.

За змістом ст. 123 ГПК України до складу судових витрат, крім судового збору, входять витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з розглядом справи.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частиною 8 ст.129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 126 ГПК України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, представництво інтересів ТОВ «Торговий дім «ПК Індустрія» в суді здійснювалося адвокатом Потерайло А.М. (свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю серія ПТ № 2407 від 23.10.2018) згідно ордеру серія ХВ № 1840 від 01.04.2019, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № 1 від 04.03.2019, укладеного між позивачем та адвокатським бюро «Матвєєвої Л.В. «Альфа-Омега». На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії акту здавання-прийому наданої правничої допомоги від 01.04.2019 з описом складу наданих послуг, платіжного доручення № 1910 від 28.03.2019 про перерахування позивачем на рахунок адвокатського бюро загальної суми 15000 грн.

Відповідно до приписів частини 4 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між стонами.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу, господарський суд враховує правові висновки, що викладені в постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 904/8308/17, де зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такі критерії на практиці застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції, що згідно з ч. 4 ст. 11 ГПК України підлягає застосуванню судом як джерела права.

Згідно з практикою Суду, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У справі "East/West Alliance Limsted" проти України, заява № 19336/04 (п. 269) Суд зазначив, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити суму в якості гонорару та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Зважаючи не те, що справа в силу закону є малозначною та розглядалася у спрощеному позовному провадженні у якому представництво інтересів адвокатом не є обов`язковим, а також з огляду на критерії співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, наведених у ч. 4 ст. 126 ГПК України, враховуючи ціну позову, складність та обставини справи, обсяг виконаних робіт (наданих послуг), витрачений адвокатом час, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. (1/3 від заявленої суми).

Керуючись ст.ст. 129, 130, п. 4 ч. 1 ст. 231, ч. 3 ст. 231, ст.ст. 232, 233, 236-238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Прийняти відмову від позову в частині вимог про стягнення суми 114039,10 грн. основного боргу.

Закрити провадження у справі в частині вимог про стягнення суми 114039,10 грн. основного боргу.

Стягнути з Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів", (69035, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, буд. 11) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПК Індустрія", (61052, м. Харків, пров. Сімферопольський, буд. 6, літера "Д-1") суму 1759 (одна тисяча сімсот п`ятдесят дев`ять) грн. 80 коп. основного боргу, суму 2299 (дві тисячі двісті дев`яносто дев`ять) грн. 18 коп. - 3% річних, суму 6358 (шість тисяч триста п`ятдесят вісім) грн. 29 коп. інфляційних витрат, суму 1866 (одна тисяча вісімсот шістдесят шість) грн. 85 коп. витрат зі сплати судового збору, суму 5000 (п`ять тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 10.06.2019.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено впродовж двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С. Боєва