ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2019 р. Справа№ 911/1655/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу б/н від 11.01.2019 (вх. №09.1-04.2/836/19 від 24.01.2019) Фізичної особи - підприємця Хорошуна Михайла Івановича на рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2018

у справі №911/1655/18 (суддя Саванчук С.О.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Романюк Дмитра Миколайовича

до Фізичної особи - підприємця Хорошуна Михайла Івановича

про стягнення заборгованості

за участю представників учасників справи:

від позивача - Романюк Д.М.

від відповідача - не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Романюк Дмитро Миколайович звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Хорошуна Михайла Івановича про стягнення 151 160,00 грн основного боргу, 1491,00 грн 3 % річних, 16950,00 грн пені, 2885,34 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з повернення коштів, наданих позивачем за усним договором позики.

Рішенням Господарського суду Київської області від 18.12.2018 (повний текст складено 22.12.2018) позов задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Хорошуна Михайла Івановича на користь Фізичної особи - підприємця Романюка Дмитра Миколайовича 151 160,00 грн основного боргу, 1 491,00 грн 3% річних, 2 885,34 грн інфляційних втрат, 2 333,05 грн судового збору.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд з посиланням на ст. ст. 202, 207, 525, 526, 610, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 193 ГК України, та встановлення обставин фактичного існування відносин позики, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення основного боргу, інфляційних та трьох відсотків річних. В частині позовних вимог про стягнення пені суд першої інстанції відмовив у їх задоволенні з підстав відсутності письмового правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання у вигляді нарахування пені.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач - Фізична особа - підприємець Хорошун М.І., 16.01.2019 подав апеляційну скаргу б/н від 11.01.2019, просить рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2018 скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову. Окрім того, скаржником заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим з огляду на недоведеність існування між сторонами договірних зобов`язань. Так, апелянт стверджує, що в силу ст. ст. 206, 208, 1046, 1047 ЦК України єдиним належним доказом договірних відносин є письмовий договір позики, який підписаний сторонами чи їх уповноваженими представниками. Натомість, на переконання відповідача, надана позивачем виписка по рахунку не є належним і допустимим доказом існування між сторонами договірних зобов`язань, а прийняття її судом - є порушенням норм процесуального права.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2019 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Мальченко А.О., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 поновлено Фізичній особі - підприємцю Хорошуну Михайлу Івановичу пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2018 у справі №911/1655/18. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою б/н від 11.01.2019 (вх. №09.1-04.2/836/19 від 24.01.2019) Фізичної особи - підприємця Хорошуна Михайла Івановича на рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2018 у справі №911/1655/18 та встановлено позивачу процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також надано сторонам строк на подання заяв, клопотань, пояснень, але не пізніше 22.02.2019.

Позивач не скористався своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 263 ГПК України, та не подав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.03.2019 справу призначено до розгляду на 03.04.2019.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 та від 15.05.2019, у зв`язку з поданням відповідачем клопотань, розгляд справи відкладено на 15.05.2019 та 03.06.2019, відповідно.

Відповідач втретє в судове засідання не з`явився, надіславши клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю його прибуття в засідання суду за станом здоров`я.

Розглянувши заявлене відповідачем клопотання, заслухавши думку представника іншого учасника провадження, судова колегія, з огляду на неодноразове перенесення судового засідання у зв`язку із задоволенням клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, а також з врахуванням принципів розумності строків розгляду справи судом, унормованих ч. 3 ст. 2 ГПК України, дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви апелянта.

Разом з цим, апеляційний господарський суд також зазначає, що застосовуючи згідно з частиною 1 статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання розумних строків вирішення спору у суді, враховуючи те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, який належним чином повідомлений про судовий розгляд справи Північним апеляційним господарським судом.

Позивач в судовому засіданні 03.06.2019 заперечив проти доводів апелянта та просив рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2018 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення позивача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, позивачем у період з 2016-2018 роки було перераховано на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ "Райфайзен Банк Аваль" у м. Києві на ім`я Фізичної особи - підприємця Хорошуна Михайла Івановича грошові кошти в сумі 501 910,00 грн. Призначенням платежу за вказаними перерахунком коштів визначено "поворотна фінансова допомога" (виписка банківської установи по рахунку позивача - а.с.13-31).

28.02.2018 Фізична особа - підприємець Романюк Дмитро Миколайович звернувся до Фізичної особи - підприємця Хорошуна Михайла Івановича з письмовою вимогою, в якій просив у зв`язку із частковим поверненням останнім коштів перерахувати на рахунок позивача решту неповернутої суми позики в сумі 151160 грн впродовж тридцяти днів (а.с. 32-33).

Оскільки вищенаведена вимога про повернення позики не була задоволена Фізичною особою - підприємцем Хорошуном Михайлом Івановичем, Фізична особа - підприємець Романюк Дмитро Миколайович звернувся до суду з даним позовом про стягнення 151 160,00 грн. Також на вказану суму позивачем нараховано пеню, 3% річних та інфляційні.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, правочинам притаманне правомірне вольове вчинення особою, яка має належний статус суб`єкта цивільного права, юридичних дій, спрямованих на свідоме створення конкретного цивільного правового результату для себе або інших осіб.

Згідно з статті 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин може вчинятись усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За приписами ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у письмовій формі. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телефонограмами тощо, а також прийняттям до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У відповідності до ст. 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Тобто, у разі недотримання сторонами письмової форми правочину (за умови, що законом не вимагається обов`язкове укладення договору в письмовій формі) для з`ясування факту його вчинення та змісту слід виходити з приписів ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України. При цьому, поведінка сторін, що засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (схвалення правочину), може бути виражена в будь-якій формі, що однозначно свідчить про волю сторони на визнання правочину, зокрема, за допомогою здійснення конклюдентних дій, наприклад прийняття виконання, здійснення розрахунків тощо.

Так, матеріалами справи підтверджується, що позивачем було перераховано на рахунок відповідача кошти як поворотну фінансову допомогу. Наведені кошти були прийняті апелянтом, доказів повернення їх позивачу як помилково перерахованих сторонами не представлено.

Також з наявної в матеріалах справи виписки з особового рахунку позивача вбачається, що відповідачем здійснювалось повернення наданих в позику коштів. Зокрема, призначення платежу за відповідними операціями по рахунку свідчать, що кошти перераховувались відповідачем саме в рахунок повернення поворотної фінансової допомоги.

Відповідачем, в порядку ст. 74 ГПК України, документів в спростування обставин перерахування коштів позивачу не представлено, а також не надано доказів того, що розпорядження з перерахунку коштів на рахунок позивача для повернення позики вчинено іншою неуповноваженою особою, а не відповідачем.

За встановленого, судова колегія вважає, що позивачем належними засобами доказування підтверджено факт вчинення правочину з надання поворотної фінансової допомоги, кошти за яким просить стягнути в примусовому порядку у даній справі.

Твердження апелянта про порушення місцевим господарським судом норм процесуального закону у зв`язку із прийняттям неналежних доказів не заслуговують уваги, оскільки в силу ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Представлені позивачем документи відповідають положенню вищенаведеної норми процесуального закону. Натомість відповідачем жодними доказами не було спростовано наявність обставин, які підтверджують заявлені позовні вимоги.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Із зазначеною нормою кореспондується й ч. 1 ст. 193 ГК України, відповідно до якої суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства та встановлення вчинення сторонами дій, які спрямовані на настання відповідних правових наслідків (отримання відповідачем коштів як поворотної фасової допомоги), а також беручи до уваги факт невиконання відповідачем надісланої на його адресу вимоги про повернення суми позики, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 151160, 00 грн основного боргу з повернення позичкових коштів.

Аргументи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, щодо недоведеності обставин, що мають значення для справи, які визнані судом встановленими, та порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення не знайшли свого підтвердження і не спростовують обставин, на які послався суд як на підставу для задоволення позову.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, інфляційних витрат та трьох відсотків річних, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд апеляційної інстанції здійснивши перевірку розрахунку нарахованих позивачем сум інфляційних та 3% річних, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності, встановив, що він відповідає матеріалам справи, а тому висновок місцевого господарського суду про задоволення позову в частині стягнення 1491,00 грн річних та 2885,34 грн інфляційних є вірним.

Позовні вимоги про стягнення пені в сумі 16950,62 грн правомірно були залишені без задоволення судом, оскільки, в силу ст. 547 Цивільного кодексу України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі, чого не було встановлено під час вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2018 у справі № 911/1655/18 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Хорошуна Михайла Івановича на рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2018 у справі № 911/1655/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2018 у справі № 911/1655/18 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2018 у справі № 911/1655/18.

4. Справу № 911/1655/18 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська

Повний текст постанови складено 07.06.2019