РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2019 м. Київ Справа № 910/1826/19

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "ВЛАДАР УКРАЇНА";

до: акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" в особі філії "ЦЕНТР ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ВИРОБНИЦТВА" АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ";

про: визнання пункту договору недійсним.

Суддя Балац С.В.

Секретар судового засідання Нарожна М.С.

Представники:

позивача: не з`явилися;

відповідача: Качур С.А.

С У Т Ь С П О Р У:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЛАДАР УКРАЇНА" (далі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" в особі філії "ЦЕНТР ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ВИРОБНИЦТВА" АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (далі - відповідач) про визнання пункту договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що пункт 10.1 укладеного між сторонами спору договору поставки від 16.06.2017 № ЦЗВ-03-02417-01 суперечить приписам ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки містить положення про подвійне притягнення до відповідальності за одне і те саме правопорушення, що враховуючи ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.02.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/1826/19 та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку (за правилами) загального позовного провадження. Підготовче засідання призначене на 18.03.2019.

Відповідач скориставшись своїм правом, наданим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позов відхилив з урахуванням того, що в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій, що не суперечить положенням Конституції України і відповідає встановленому ст.. 627 Цивільного кодексу України принципу свободи договору.

В підготовчому засіданні 18.03.2019 оголошено перерву до 15.04.2019.

До господарського суду надійшли доповнення позивача до позову, в яких останній вказує про те, що встановлений у п. 10.1 оспорюваного договору розмір штрафу прямо суперечить положенням частини 2 статті 231 Господарського кодексу України.

До господарського суду надійшли заперечення відповідача на доповнення до позовної заяви, в яких відповідач вказує на те, що розмір штрафних санкцій погоджений сторонами та закріплений в оспорюваному пункті договору, а санкції, передбачені ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України застосовуються лише у випадках, коли законом або договором не встановлено інших розмірів штрафних санкцій за відповідні правопорушення.

В підготовчому засіданні 15.04.2019 суд на місці ухвалив: закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 13.05.2019.

Ухвалами-повідомленнями від 16.05.2019 сторони процесу повідомлені про призначення судового засідання на 03.06.2019.

В судовому засіданні 03.06.2019 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи повноважного представника відповідача по суті даного спору та дослідивши наявні докази у матеріалах даної справи, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між відповідачем, як замовником, та позивачем, як виконавцем, укладено договір поставки від 16.06.2017 № ЦЗВ-03-02417-01 (далі - Договір/оспорюваний правочин), відповідно предмету якого позивач зобов`язується поставити та передати у власність, а відповідач прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікаціях, які є невід`ємними частинами Договору, на умовах, що викладені у цьому Договорі.

Пунктом 10.1 Договору передбачено, що за порушення термінів постачання позивач оплачує відповідачу пеню в розмірі 0,1 % від суми непоставленої в строк продукції на умовах передбачених п. 5.2 даного договору, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 15 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 15 % від суми непоставленої в строк продукції. При цьому позивач не звільняється від виконання зобов`язань допоставити продукцію, якщо про інше його не попередив письмово відповідач.

Спір між сторонами судового процесу, як стверджує позивач, виник в результаті того, що пункт 10.1 укладеного між сторонами спору Договору підлягає визнанню судом недійсним, оскільки суперечить положенням ст. 61 Конституції України, ст.ст. 6, 549 Цивільного кодексу України та ст.ст. 230, ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, що на підставі ст. 8 Конституції України, ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання його недійсним.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням такого.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Згідно частини 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Приписами статті 217 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Також згідно статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. На виконання статті 549 Цивільного кодексу України, сторонами спору в пункті 10.1 оспорюваного правочину сторонами чітко визначено відповідальність позивача за порушення строків виконання зобов`язання у вигляді пені та штрафу, що в свою чергу, не є подвійною відповідальністю за одне і теж правопорушення.

Вказані позивачем ст. 611 Цивільного кодексу України, ст.ст. 216, 217, 218 Господарського кодексу України визначають загальні положення та підстави господарсько-правової відповідальності учасників господарських відносин та правові наслідки порушення зобов`язаннь. Відтак вказані статті Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України не можуть бути підставою для визнання недійсним пункту 10.1 оспорюваного правочину.

В свою чергу, приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Положеннями частини 2 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відтак вказана норма Господарського кодексу України не є імперативною, що надає змогу сторонам договору визначити розмір штрафних санкцій, за порушення господарського зобов`язання, на власний розсуд та закріпити вказаний розмір в укладеному між ними договорі, що і було здійснено сторонами даного спору при визначенні розміру штрафних санкцій, закріплених в п. 10.1 оспорюваного правочину.

Також суд зазначає, що сторони є вільними в укладенні договору та можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою та спрямованою на досягнення певної мети.

Згідно із частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Приписами частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 ЦК, сторони є вільними в укладенні договору та самостійно визначають розмір плати і порядок розрахунків. Відтак, посилання позивача на те, до Договору слід застосувати правила, встановлені ст. 215 Цивільного кодексу України є безпідставними.

Таким чином у суду відсутні підстави для визнання пункту 10.1 укладеного між сторонами спору оспорюваного правочину недійсним.

В свою чергу, стаття 3 Цивільного кодексу України визначає загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність.

Враховуючи наведене вище суд зазначає, що застосування відповідачем по відношенню до позивача штрафних санкцій, в розмірі, встановленому сторонами в пункті 10.1 оспорюваного правочину, можливо, призведе до порушення загальних засад цивільного законодавства, а саме: справедливості та розумності.

Проте, спір про правомірність застосування відповідачем по відношенню до позивача штрафних санкцій, в розмірі, встановленому сторонами в пункті 10.1 оспорюваного правочину не є предметом розгляду справи про визнання вказаного пункту Договору недійсним та має бути розглянутий у спорі про стягнення заборгованості за укладеним між сторонами спору Договором.

Заперечення позивача, викладені в поданих до суду заявах судом відхилені з урахуванням встановлених вище обставин та зазначених підстав для відмови у задоволенні позову.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним пункту 10.1 укладеного між сторонами спору оскаржуваного правочину на підставі частини 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України задоволенню не підлягають враховуючи самостійне визначення сторонами спору розміру штрафних санкцій, за порушення господарського зобов`язання на підставі частини 2 статті 231 Господарського кодексу України та враховуючи принцип свободи договору, закріплений в ст. 627 Цивільного кодексу України. В свою чергу, правомірність застосування відповідачем по відношенню до позивача штрафних санкцій, в розмірі, встановленому сторонами в пункті 10.1 оспорюваного правочину не є предметом розгляду справи про визнання вказаного пункту Договору недійсним та має бути розглянутий у спорі про стягнення заборгованості за укладеним між сторонами спору Договором.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили та може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст. 241, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 10 червня 2019 року

Суддя С.В. Балац