ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2019 р. Справа №909/893/17

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Мирутенка О.Л.,

секретар судового засідання Кобзар О.В.,

явка учасників справи:

від стягувача Созаник В.В.,

від боржника не з`явився;

від органу ДВС не з`явився;

розглянув апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» за № 0540200/7857-19 від 09.04.2019

на ухвалу господарського суду Івано-Франківської області від 29.03.2019, суддя: Фанда О.М., м.Івано-Франківськ, повний текст ухвали складено 03.04.2019

за скаргою публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» вх. № 4381/19 від 11.03.2019

на дії органу Державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в справі №909/893/17

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «КГД-БУД», с. Ямниця, Тисменицький район, Івано-Франківська область,

про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

11.03.2019 публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (стягувач) звернувся до господарського суду Івано-Франківської області зі скаргою, в якій просив визнати незаконною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України: щодо непередання на реалізацію рухоме та нерухоме майно ТОВ «КГД-БУД», яке арештоване та описане згідно з постановами державного виконавця ВП №56774581 від 13.09.2018 і перебуває у заставі та іпотеці стягувача та зобов`язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України передати на реалізацію зазначене майно.

В обґрунтування скарги зазначає, що відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України безпідставно не вчиняє дії з виконання наказу №909/893/17 від 07.05.2018, виданого Господарським судом Івано-Франківської області щодо передачі описаного та арештованого рухомого й нерухомого майна на реалізацію, що призводить до порушення права стягувача на судовий захист.

Правовими підставами скарги зазначає ст.ст. 19, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 1, 7, 33 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 1, 2, 17, 18, 34, 48 Закону України «Про виконавче провадження», п. 2 р. 1 та п. 1, 2 р. 2 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України за №2831/5 від 29.09.2016.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 29.03.2019 відмовлено в задоволенні скарги, з тих підстав, що на майно на яке накладено арешт державною виконавчою службою в стадії виконання наказу №909/893/17 від 07.05.2018 (виданого на виконання рішення господарського суду) накладено арешт в рамках кримінального провадження №0000024 від 20.01.2016, про що свідчить ухвала слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 19.06.2017 по справі №344/7756/17, що унеможливлює вчинення дій органу державної виконавчої служби по реалізації майна.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції з посилання на вимоги ч. 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» дійшов до висновку, що державний виконавець не може вчиняти будь-які виконавчі дії у межах виконавчого провадження.

В апеляційній скарзі стягувач просить скасувати ухвалу господарського суду Івано-Франківської області від 29.03.2019 та прийняти нове рішення, яким задоволити скаргу публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що місцевим господарським судом неповно з`ясовано обставини, а тому безпідставно відмовлено в задоволенні скарги на дії органу державної виконавчої служби щодо невиконання наказу №909/893/17 від 07.05.2018, виданого господарським судом Івано-Франківської області щодо передачі описаного та арештованого рухомого й нерухомого майна на реалізацію, що порушує право стягувача на судовий захист.

Боржник та орган державної виконавчої служби не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що в силу ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання 05.06.2019 з`явився представник апелянта (стягувач).

Представник боржника та органу ДВС в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про час, дату та місце слухання справи.

05.06.2019 на адресу Західного апеляційного господарського суду від боржника поступило клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з перебуванням представника у відпустці.

Апеляційний господарський суд дійшов до висновку про неповажність причин неявки представника боржника, а тому в силу п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи, що не з`явились.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, навівши доводи аналогічні, викладеним в ній. Також додатково зазначив, що державний виконавець, в порушення вимог закону не передає арештоване і описане як рухоме так і не рухоме майно на реалізацію.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 17.01.2018 у справі №909/893/17, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.04.2018 та постановою Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 15.06.2018, задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банку України» до Товариства з обмеженою відповідальністю «КГД-БУД» про звернення стягнення на предмет іпотеки та предмет застави.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною першою статті 327 ГПК України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

На виконання вищезазначеного рішення господарським судом Івано-Франківської області видано відповідний наказ від 07.05.2018 (а.с.161-163,т.4). За змістом цього наказу звернено стягнення на рухоме та нерухому майно боржника.

Згідно з ч. 1-3 ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

В силу п. 1-1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» судовий наказ підлягає примусовому виконанню відповідно до цього Закону.

Відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову ВП №56774581 від 16.07.2018 (а.с.12-17,т.5) про відкриття виконавчого провадження.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Правовий аналіз Закону України «Про виконавче провадження» свідчить, що з метою неупередженого, ефективного, своєчасного вчинення виконавчих дій виконавець наділений відповідними повноваженнями.

Так, відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Таким чином, застосування державним виконавцем наданого йому широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до його обов`язків, визначених частинами 1, 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» щодо вжиття передбачених цим Законом заходів, неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування в такий спосіб цих норм права викладений в постанові Верховного Суду від 16.04.2018 в справі №12/57.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника встановлений статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до частини 1 якої звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Згідно з ч. 4, 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Постановами ВП №56774581 від 13.09.2018 державним виконавцем арештоване та описане перелік рухомого й нерухомого майна боржника, яке перебуває в заставі та іпотеці стягувача, та яке зазначено у виданому господарським судом Івано-Франківської області наказі від 07.05.2018 (а.с.161-163,т.4), що виконується в межах цього виконавчого провадження.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що державним виконавцем не передано на реалізацію арештоване рухоме майно боржника та свідчить про бездіяльність органу ДВС в цій частині відповідно до наданих державному виконавцю його повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень.

Під бездіяльністю розуміється певна форма поведінки, у даному випадку посадової особи державної виконавчої служби, пов`язана з невиконанням такою особою дій, які вона була зобов`язана вчинити в силу покладених на неї обов`язків та згідно з чинним законодавством України. Ухилення суб`єкта владних повноважень від вчинення дій, які він зобов`язаний вчинити у певних випадках, є бездіяльністю, протиправність її може мати місце лише у тому випадку, якщо внаслідок неї порушуються права, інтереси чи свободи інших осіб.

За змістом ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 19.06.2017 по справі №344/7756/17 накладено арешт на нерухоме майно, а саме:

1. приміщення громадського харчування (ресторан «Цунамі»), готель, площею 1096,1 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Довженка, 29 А, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01;

2. спортивно-оздоровчий комплекс (льодова арена), площею 2335,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Довженка, 29, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01;

3. розважально-дозвільний центр «Аквапарк», площею розважально-дозвільний центр 5,169,4 кв.м, та інженерний блок 184,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Довженка, 29 Б реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Зазначене свідчить, що арешт накладений на нерухоме майно боржника, що перебуває в іпотеці, та не стосується рухомого майна, що перебуває в заставі, на що суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до передчасного висновку, що дана заборона (арешт майна) поширюється і на рухоме майно.

Як встановлено апеляційним господарським судом, висновки суду першої інстанції про відсутність у державного виконавця повноважень для реалізації арештованого й описаного в частині рухомого майна боржника, яке перебуває в заставі, не підтверджуються обставинами по справі.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 05.07.2012 у справі «Глоба проти України» зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява N 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви», заява N 41510/98, п. 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі «Фуклев проти України», заява N 71186/01, п. 84). Також Європейський суд з прав людини в цьому рішенні зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

У відповідності до ч.1 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що державний виконавець скористався не усім обсягом наданих йому прав з широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів для здійснення виконавчого провадження, зокрема, тих які передбачені п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», а тому ним не вчинено всіх передбачених законом дій, спрямованих на своєчасне, повне і неупереджене виконання судового рішення, зокрема щодо реалізації рухомого майна боржника, внаслідок чого цією бездіяльністю державного виконавця порушено права стягувача щодо звернення стягнення на заставлене майно боржника.

Із зазначених підстав, апеляційний господарський суд приходить до висновку про часткове скасування ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 29.03.2019 та задоволенням скарги Публічного акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України та визнанням неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що полягає у непереданні на реалізацію рухомого майна ТОВ «КГД-БУД», яке арештоване та описане згідно з постановою державного виконавця ВП №56774581 від 13.09.2018 і перебуває у заставі стягувача та зобов`язання передати на реалізацію рухоме майно ТОВ «КГД-БУД», яке арештоване та описане згідно з постановою державного виконавця ВП №56774581 від 13.09.2018, відповідно і частковому задоволенню підлягає скарга стягувача.

Що стосується решти доводів апеляційної скарги стосовно бездіяльності державного виконавця щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника, яке знаходиться в іпотеці, то вони залишаються без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що з приводу нерухомого майна ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 19.06.2017 по справі №344/7756/17 накладено арешт в рамках кримінального провадження №0000024 від 20.01.2016.

З цих підстав місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку про те, що ці обставини унеможливлюють вчинення органом державної виконавчої служби дій по реалізації майна.

При цьому апеляційний господарський суд зазначає, що арешт, накладений в межах кримінальної справи, є заходом забезпечення кримінального провадження, застосованим згідно з нормами Кримінального процесуального кодексу України і його скасування відбувається в порядку, визначеному статтею 174 Кримінального процесуального кодексу України, та не може здійснюватися судами господарської юрисдикції.

Місцевий господарський суд правильно послався на положення статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (помилково зазначив ст. 60 цього Закону), які регулюють зняття арешту з майна, зазначивши, що оскільки доказів звернення до суду про зняття арешту та винесення судом процесуального документа про його зняття відсутні, то виключається можливість добровільного врегулювання погашення заборгованості за рахунок реалізації іпотечного майна.

Звертаючись з апеляційною скаргою, стягувач не спростував висновки суду першої інстанцій в цій частині не довів неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого ним судового рішення. А тому ухвала суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Судом встановлено, що апелянтом за подання апеляційної скарги сплачено 1921,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням 200825 від 04.04.2019.

Оскільки, апеляційний господарський суд частково задовольняє апеляційну скаргу, тому судовий збір в розмірі 1921,00 грн. за подання скарги в суді першої інстанції підлягає частковому поверненню, відповідно органом ДВС відшкодовується на користь апелянта 960,50 грн.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 277, 281-284, 342, 344, 345 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України за № 0540200/7857-19 від 09.04.2019 задоволити частково.

Ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 29.03.2019 частково скасувати.

Прийняти нове рішення, яким частково задоволити скаргу Публічного акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України.

Визнати незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що полягає у непереданні на реалізацію рухомого майна ТОВ «КГД-БУД», яке арештоване та описане згідно з постановою державного виконавця ВП №56774581 від 13.09.2018 й перебуває у заставі стягувача.

Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України передати на реалізацію рухоме майно ТОВ «КГД-БУД», яке арештоване та описане згідно з постановою державного виконавця ВП №56774581 від 13.09.2018 й перебуває у заставі стягувача.

В решті ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 29.03.2019 щодо визнання незаконною бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в частині непередання на реалізацію нерухомого майна ТОВ «КГД-БУД», яке арештоване та описане згідно з постановою державного виконавця ВП №56774581 від 13.09.2018 й перебуває у іпотеці стягувача та зобов`язання передати на реалізацію нерухоме майно ТОВ «КГД-БУД», яке арештоване та описане згідно з постановою державного виконавця ВП №56774581 від 13.09.2018 й перебуває у іпотеці стягувача залишити без змін.

Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не пізніше ніж у десятиденний строк з дня одержання даної постанови повідомити суд про її виконання в порядку ч. 1 ст. 345 ГПК України.

Стягнути з Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вулиця Городецького, будинок 13, код ЄДРПОУ - 33743494) на користь Публічного акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України (вул. Незалежності,10, м. Івано-Франківськ, 76000, код ЄДРПОУ - 20569558) 960,50 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Місцевому господарському суду видати наказ в порядку ст. 327 ГПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

О.Л. Мирутенко

Повний текст постанови складено 07.06.2019.