СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2019 р. Справа № 917/1956/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В.О.

за участю секретаря судового засідання Кладька А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (вх.№ 1035 П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 13.02.2017 (рішення ухвалено суддею Кульбако М.М. у приміщенні господарського суду Полтавської області 13.02.2017 о 12:00 год., дата підписання повного тексту не зазначена) у справі №917/1956/16

за позовом Державного підприємства "Новосанжарське лісове господарство", смт. Нові Санжари, Полтавська область,

до Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, вул. Зигіна, 1, м. Полтава,

про скасування рішення адміністративної колегії Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 06.10.2016 №02/96-рш по справі №02-02-50/41-2016, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року Державне підприємство "Новосанжарське лісове господарство" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про скасування рішення адміністративної колегії Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 06.10.2016 №02/96-рш по справі №02-02-50/41-2016, посилаючись на необґрунтованість рішення адміністративної колегії.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 13.02.2017 позов задоволено; визнано недійсним рішення адміністративної колегії Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 06.10.2016 за №02/96-рш по справі №02-02-50/41-2016.

Суд першої інстанції зазначив, що відносно лісопродукції, яку реалізовував позивач, не було встановлено жодних фіксованих цін, граничних рівнів цін, граничних рівнів торговельних надбавок і постачальницько-збутових націнок, граничних нормативів рентабельності та не було запроваджено обов`язкове декларування зміни цін; ціни на лісопродукцію, що її реалізовувало підприємство, не були об`єктом державного регулювання, тобто є вільними цінами, а, отже, відсутній сам факт порушення позивачем законодавства про захист економічної конкуренції та антимонопольного законодавства; позивач та його контрагенти - покупці лісопродукції перебувають у цивільно-правових відносинах, які у випадку їх порушення, підлягають захисту у спосіб, передбачений статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України; відтак відповідач у своєму рішенні не мав підстав для кваліфікації дій позивача як зловживання монопольним становищем на ринку; крім того, ціна на лісопродукцію, яка реалізується ДП "Новосанжарське лісове господарство", формується на конкурентних засадах та встановлюється за результатами проведення торгів, що відбуваються щоквартально, отже визначальним фактором при формуванні цін є результати торгів, тому в діях ДП "Новосанжарське лісове господарство" відсутні ознаки порушення законодавства.

Відповідач із рішенням не погодився, 02.03.2017 подав через суд першої інстанції апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Апеляційна скарга разом із матеріалами даної справи № 917/1956/16 надійшла до Східного апеляційного господарського суду 02.04.2019.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.04.2019 відкрито апеляційне провадження і призначено її розгляд на 14.05.2019.

17.04.2019 позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що Полтавським обласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету при винесенні рішення № 02/96-рш від 06.10.2016 не було встановлено постачальницько-збутових націнок, граничних нормативів рентабельності та не було запроваджено обов`язкове декларування зміни цін. Позивач просить рішення господарського суду Полтавської області у справі № 917/1956/16 від 13.02.2017 залишити без змін, апеляційну скаргу Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету залишити без задоволення.

18.04.2019 відповідач надав доповнення до апеляційної скарги, в якій зазначає, що ним вірно визначено ринок заготівлі лісо продукції в межах закріпленого лісосічного фонду; відповідачем встановлено, що ДП «Новосанжарське лісове господарство» займає монопольне становище на відповідних територіях. Відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування до позивача постанови КМУ від 22.02.1995 №135, адже ДП «Новосанжарське лісове господарство» не входить до переліку суб`єктів визначених цією постановою, на яких вона поширюється. Апелянт вважає, що ціни на реалізовану лісопродукцію є необґрунтованими, адже позивачем у калькуляцію собівартості заготівлі лісопродукції було включено витрати по статтях «транспортні витрати», а у відповідності до умов договору купівлі-продажу деревини, лісопродукція вивозилась покупцем за власний кошт, в результаті чого позивачем не було фактично здійснено витрат за даною статтею, що в свою чергу, на думку відповідача, є порушенням ч. 2 ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції»; ціни на аукціонах не завжди підвищувались, а деревина в більшості випадків продавалась по початковій ціні. На думку відповідача, суд першої інстанції плутає ринок заготівлі деревини і ринок реалізації деревини. Даний учасник справи просить рішення господарського суду Полтавської області від 13.02.2017 у справі № 917/1956/16 скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

02.05.2019 позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що лісопродукція реалізується на аукціонах, участь в яких беруть суб`єкти господарювання з різних регіонів України; укладені договори купівлі-продажу лісопродукції не оскаржувались; ринок реалізації лісопродукції не був предметом дослідження у справі № 02-02-50/41-2016.

13.05.2019 відповідач надав відповідь на відзив, в якому наводить ті ж аргументи, що і в доповненні до апеляційної скарги від 18.04.2019.

В судовому засіданні 14.05.2019 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та викладенні в ній доводи, просив її задовольнити та скасувати оскаржуване рішення і відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до пояснень представника позивача у вказаному судовому засіданні 14.05.2019, ДП "Новосанжарське лісове господарство" не включало до ціни товару транспортні витрати у тих випадках, коли продаж продукції здійснювався на умовах самовивозу її покупцем. Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області без змін.

В судовому засіданні 14.05.2019 оголошено перерву до 04.06.2019 о 16:00 год.

В судове засідання представник відповідача не з`явився. Про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується його підписом у повідомленні про дату, час та місце наступного судового засідання (т.2 а.с.82).

В судовому засіданні 04.06.2019 представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області без змін.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч. 2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Представник позивача погодився з тим, що судом досліджено всі докази, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Розпорядженням адміністративної колегії Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №02/48-р від 30.08.2016 було розпочато розгляд справи №02-02-50/41-2016 за ознаками порушення законодавства про захист економічної конкуренції у діях Державного підприємства "Новосанжарське лісове господарство" (позивач) передбаченого п. 2 статті 50 та п. 1 ч. 2 статті 13 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку шляхом встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку (т.1 а.с.130-132).

Адміністративна колегія Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (відповідач) рішенням від 06.10.2016 №02/96-рш по справі №02-02-50/41-2016 постановила:

1. Визнати, що ДП "Новосанжарське лісове господарство" займає монопольне (домінуюче) становище на ринку заготівлі деревини в межах закріпленого лісосічного фонду на території сільських (селищних, міських) рад Новосанжарського, Решетилівського, Карлівського та Машівського районів Полтавської області за підсумками діяльності у період 2015 року - 1 півріччя 2016 року з часткою 100%;

2. Визнати дії ДП "Новосанжарське лісове господарство" щодо включення до складу витрати на збут при формуванні калькуляції собівартості заготівлі лісопродукції (із розрахунку на знеособлений кубічний метр деревини) транспортних витрат, інших витрат на збут (отримання карантинних сертифікатів) порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим п. 1 ч. 2 ст. 13 та п. 2 ст. 50 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку шляхом встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

3. За порушення законодавства про захист економічної конкуренції, вказане в пункті 2 цього рішення, відповідно до частини другої статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції" накласти на ДП "Новасанжарський лісгосп" штраф у розмірі 68000,00 грн.

Позивач не погодився з рішенням від 06.10.2016 №02/96-рш по справі №02-02-50/41-2016 Адміністративної колегії Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України та звернувся до господарського суду Полтавської області.

Господарський суд Полтавської області задовольнив позов з наведених вище підстав.

Надаючи оцінку аргументам місцевого господарського суду у відповідності до підпункту б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду, встановлених ст.269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Статтею 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" встановлено, що основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики, зокрема, в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції" економічна конкуренція (конкуренція) - це змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку; монополізація - досягнення суб`єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища на ринку товару, підтримання або посилення цього становища.

Відповідно до частини 1-2 статті 12 Закону України "Про захист економічної конкуренції", суб`єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо: на цьому ринку у нього немає жодного конкурента; не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб`єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар`єрів для доступу на ринок інших суб`єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин.

Монопольним (домінуючим) вважається становище суб`єкта господарювання, частка якого на ринку товару перевищує 35 відсотків, якщо він не доведе, що зазнає значної конкуренції.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Лісового кодексу України, у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Згідно з пунктами 1-3 частини першої статті 19 Лісового кодексу України, постійні лісокористувачі мають право самостійно господарювати в лісах, виключне право на заготівлю деревини, право власності на заготовлену ними продукцію та доходи від її реалізації.

З матеріалів справи вбачається, що ліси Полтавської області на землях Державної власності розподілені для ведення лісового господарства між Державними підприємствами, кожному надано виключне право на здійснення заготівлі деревини в наданих територіях та власності на заготовлену ними продукцію та доходи від їх реалізації.

Державне підприємство «Новасанжарське лісове господарство», згідно із статутом підприємства, створене з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів. За інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видом економічної діяльності вказаного підприємства за КВЕД 02.20 є лісозаготівля.

Відповідно до рішення від 06.10.2016 №02/96-рш по справі №02-02-50/41-2016 об`єктом аналізу щодо визначення монопольного становища було Державне підприємство «Новасанжарське лісове господарство», якому надано у користування 20,549 тис. га із загальної площі лісогосподарських підприємств Полтавської області. Враховуючи, що реалізація заготовленої деревини здійснюється підприємством за укладеними договорами, для Державного підприємства «Новасанжарське лісове господарство», в межах дослідження, визначено ринок товару - заготівля деревини в межах закріпленого лісосічного фонду.

Відповідно до п. 1.3 Методики визначення монопольного домінуючого становища суб`єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 № 49-р та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01.04.2002 за № 317/6605 (далі Методика), сфера обороту товару (взаємозамінних товарів), на який протягом певного часу і в межах певної території є попит і пропозиція. Товарними межами ринку є товар (товарна група), сукупність схожих, однорідних предметів господарського обороту, в межах якої споживач за звичайних умов може перейти від споживання певного виду предметів господарського обороту до споживання іншого.

Пунктом 5.1 Методики передбачено, товарні межі ринку визначаються шляхом формування групи взаємозамінних товарів (товарних груп), у межах якої споживач за звичайних умов може легко перейти від споживання одного товару до споживання іншого. Формування групи взаємозамінних товарів (товарних груп) здійснюється із переліку товарів, які мають для продавців (постачальників, виробників), покупців (споживачів, користувачів) ознаки одного (подібного, аналогічного) товару (товарної групи), за показниками взаємозамінності, якими зокрема є подібність призначення, споживчих властивостей, умов використання тощо; подібність фізичних, технічних, експлуатаційних властивостей і характеристик, якісних показників тощо; наявність спільної групи споживачів товару (товарної групи); відсутність суттєвої різниці в цінах; взаємозамінність товарів (товарної групи) з точки зору їх виробництва, тобто здатності виробників запропонувати нові товари на заміну існуючих.

Статтею 7 Закону України «Про Антимонопольний комітеті України» передбачено, що дослідження ринку, визначення меж товарного ринку відноситься до виключної компетенції Антимонопольного комітету України.

Відповідно до п. 6.1 Методики, територіальні (географічні) межі ринку певного товару (товарної групи) визначаються шляхом установлення мінімальної території, за межами якої з точки зору споживача придбання товарів (товарної групи), що належать до групи взаємозамінних товарів, є неможливим або недоцільним.

Таким чином, Полтавським обласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України в рішенні від 06.10.2016 №02/96-рш по справі №02-02-50/41-2016 вірно встановлено, що територіальними, географічними межами ринку визначено території сільських (міських) рад Новосанжарського, Полтавського, Решетилівського, Карлівського та Машівського районів Полтавської області, а також - що конкуренти у визначених територіальних (географічних) межах відсутні.

Натомість, посилання позивача у позові і у відзиві на апеляційну скаргу на те, що в даних територіальних межах працюють інші лісові господарства, не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в інших територіальних межах, також діють ДП «Полтавське лісове господарство», ДП «Кременчуцьке лісове господарство», ДП «Лубенське лісове господарство», ДП «Миргородське лісове господарство», ДП «Диканське ДЛМГ», ДП «Гадяцьке лісове господарство», ДП «Пирятинське лісове господарство», ДП «ПДЛП «Полтаваоблагроліс». Кожен із зазначених суб`єктів господарювання виконує функції, визначені чинним лісовим законодавством, в межах визначених адміністративних територій, наданих у користування. Заготівлю деревини кожне Державне підприємство може здійснювати лише в межах територій, наданих у користування.

Господарський суд при розгляді справи має перевіряти правильність застосування органом Антимонопольного комітету України відповідних правових норм, зокрема, Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єкту господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 N 49-р. Однак суд першої інстанції не повинен був перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами Антимонопольного комітету України, та знову встановлювати товарні, територіальні (географічні), межі певних товарних ринків після того, як це зроблено зазначеними органами, на підставі цього робити висновки про наявність чи відсутність монопольного (домінуючого) становища суб`єкта господарювання на ринку. Норми чинного законодавства України не містять якогось вичерпного переліку можливих ринків товарів. Не можуть братись до уваги посилання сторін спору на те, що той чи інший ринок товарів, вивчення якого проводиться органом Антимонопольного комітету України, не передбачений законом. Дана позиція висловлена в постановах Верховного Суду у справах № 903/46/18 від 15.01.2019, № 910/3047/17 від 19.06.2018.

За таких обставин, висновок місцевого господарського суду в оскаржуваному рішенні про те, що відповідачем необґрунтовано та не об`єктивно встановлено реальну частку позивача на ринку лісозаготівлі колегія суддів вважає таким, що не узгоджується з вищенаведеними приписами чинного законодавства та практикою Верховного Суду.

Натомість, матеріалами справи підтверджується, що Державне підприємство «Новосанжарске лісове господарство» протягом періоду 2015 року - першого півріччя 2016 року займало монопольне (домінуюче) становище на ринку заготівлі деревини в межах закріпленого лісосічного фонду на території сільських (міських) рад Новосанжарського, Полтавського, Решетилівського, Карлівського та Машівського районів Полтавської області з часткою 100%.

Водночас, як вбачається з оскаржуваного рішення, вищенаведені висновки суду першої інстанції, з якими колегія суддів не погоджується, не були єдиною підставою для задоволення позову.

А саме, місцевим господарським судом було надано правильну оцінку становищу позивача на ринку реалізації продукції (який не співпадає із ринком заготівлі деревини).

Відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що господарський суд Полтавської області плутає ринки товарів, а саме ринок заготівлі і ринок реалізації деревини.

Колегія суддів вважає вказане твердження необґрунтованим, оскільки для вирішення спору у даній справі має значення встановлення саме тих територіальних меж, у яких продається лісопродукція (а не ринку лісозаготівлі).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається:

1) встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

2) застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод з суб`єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об`єктивно виправданих на те причин;

3) обумовлення укладання угод прийняттям суб`єктом господарювання додаткових зобов`язань, які за своєю природою або згідно з торговими та іншими чесними звичаями у підприємницькій діяльності не стосуються предмета договору;

4) обмеження виробництва, ринків або технічного розвитку, що завдало чи може завдати шкоди іншим суб`єктам господарювання, покупцям, продавцям;

5) часткова або повна відмова від придбання або реалізації товару за відсутності альтернативних джерел реалізації чи придбання;

6) суттєве обмеження конкурентоспроможності інших суб`єктів господарювання на ринку без об`єктивно виправданих на те причин;

7) створення перешкод доступу на ринок (виходу з ринку) чи усунення з ринку продавців, покупців, інших суб`єктів господарювання.

3. Зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Як вбачається зі змісту вищевказаної норми, крім встановлення факту монопольного (домінуючого) становища на ринку необхідно встановити наявність дій, які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Полтавським обласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету у пункті 2 рішення від 06.10.2016 №02/96-рш у справі №02-02-50/41-2016, визнано дії ДП "Новосанжарське лісове господарство" щодо включення до складу витрат на збут при формуванні калькуляції собівартості заготівлі лісопродукції (із розрахунку на знеособлений кубічний метр деревини) транспортних витрат, інших витрат на збут (отримання карантинних сертифікатів) порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим п. 1 ч. 2 ст. 13 та п. 2 ст. 50 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку шляхом встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що реалізаційні ціни, по яких реалізується необроблена деревина на аукціонах, формуються на підставі калькуляції собівартості заготівлі лісопродукції за попередній період. Формування калькуляції собівартості лісопродукції розраховувалось підприємством на підставі Методичних рекомендацій з формування собівартості продукції (робіт, послуг) на підприємствах лісового господарства України, затверджених наказом Державного комітету лісового господарства України від 08.11.2002 №146. При цьому ціни на аукціоні не завжди підвищувались, а в більшості випадків деревина на аукціонах реалізується по початковій ціні. Вважає, що позивачем до витрат на збут, а саме у калькуляції собівартості заготівлі лісопродукції, було безпідставно включено витрати по статтях «транспорті витрати» та «інші витрати на збут (отримання карантинних сертифікатів)».

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того факту, що позивач включав у ціну лісопродукції транспортні витрати, витрати на отримання карантинних сертифікатів тощо. У рішенні адміністративної колегії Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 06.10.2016 №02/96-рш по справі №02-02-50/41-2016 зазначено, що позивач протягом першого півріччя 2016 року здійснював реалізацію заготовленої деревини, у відпускній ціні якої враховано транспортні витрати та інші витрати на збут. Однак у вищевказаному рішенні відповідачем не наведено посилань на конкретні договори або інші докази, на підставі яких зроблено вказаний висновок. В ході розгляду в суді першої та апеляційної інстанції ним також не мотивовано, що включення відповідних витрат до ціни (у разі його здійснення) є безпідставним.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи та не спростовується відповідачем, позивач реалізує свою продукцію за результатами аукціонів, на договірних засадах та за вільними цінами.

А саме, відповідна продукція реалізується на щоквартальних аукціонах з продажу необробленої деревини. Участь у біржових аукціонах беруть покупці - суб`єкти господарювання із різних регіонів України. Дані обставини підтверджуються інформацією, викладеною в листі позивача від 14.06.2016 № 03-13, направленому відповідачеві (т.1 а.с.56-60). З даного листа вбачається, що ДП «Новосанжарське лісове господарство» продавало лісопродукцію підприємствам з міст: Запоріжжя, Ізюм, Дніпропетровськ, Харків, Кам`янка Бузька (Львівська обл.), Київ. Вказаних обставин відповідачем не спростовано.

Отже, покупцями були підприємства, які знаходяться поза територіальними (географічними), межами певного ринку лісозаготівлі, визначеними відповідачем на території сільських (міських) рад Новосанжарського, Полтавського, Решетилівського, Карлівського та Машівського районів Полтавської області. Тому вказані підприємства, на думку суду апеляційної інстанції, не були позбавлені права вільно обирати продавця деревини.

Відповідачем не наведено обставин, які могли заважати покупцям з різних областей України купувати лісопродукцію не лише у позивача, а і в інших лісогосподарських підприємств. Відповідачем також не було проаналізовано ціну лісопродукції на інших ринках, тому відсутні підстави для визнання необґрунтованими цін, за якими реалізовував свою продукцію позивач.

А відтак, апелянтом не доведено, яким чином монопольне становище позивача на ринку лісозаготівлі (у відповідних територіальних та часових межах) призводить до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів на ринку реалізації продукції (який фактично є необмеженим).

Відповідач зазначає, що реалізаційна ціна на аукціонах не завжди підвищується, а навіть в більшості випадків деревина на аукціонах реалізується по початковій ціні. При цьому ним також не наведено обґрунтування яким чином відповідне може свідчити про обмеження конкуренції або порушення прав споживачів (покупців).

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, результати проведених аукціонів не оскаржувались і є дійсними.

При укладенні договорів купівлі-продажу лісопродукції за результатами вказаних аукціонів підприємства керувались нормами цивільного та господарського законодавства України, зокрема положеннями ст. 650 Цивільного кодексу України, за приписами якої, особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

За таких обставин позивач та його контрагенти - покупці лісопродукції перебувають у цивільно-правових відносинах, які у випадку їх порушення, підлягають захисту у спосіб, передбачений ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України, статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, уклавши відповідні договори з позивачем, покупці висловили згоду з їх умовами.

Матеріали справи не містять доказів звернення покупців до суду з позовами щодо визнання вказаних договорів недійсними. Натомість в ході апеляційного провадження відповідач зазначав, що Полтавське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України жодним чином не стверджує про неправильність умов договорів чи неправомірність їх укладення позивачем з будь-яким суб`єктом.

Статтею 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Як вбачається з обставин даної справи, відповідачем при винесенні рішення від 06.10.2016 №02/96-рш у справі №02-02-50/41-2016 не було доведено обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими, а саме - що дії чи бездіяльність позивача як монополіста на ринку лісозаготівлі (у визначених відповідачем межах) будь-яким чином призвели до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції обґрунтовано застосовано норми ст. 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" та правомірно задоволено позов про скасування рішення адміністративної колегії Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 06.10.2016 №02/96-рш по справі №02-02-50/41-2016.

В ході апеляційного провадження відповідачем не наведено обставин, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та відмови у позові.

За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Колегія суддів зазначає, що помилкові висновки суду першої інстанції (зокрема, щодо неправильного визначення відповідачем територіальних меж ринку лісозаготівлі) не призвели до прийняття неправильного рішення. Отже у суду апеляційної інстанції немає підстав для скасування оскаржуваного рішення через вищенаведені помилкові висновки - адже не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Пуризм у загальноприйнятому розумінні є надмірним прагненням до чистоти, переваги форми над змістом. Дана позиція викладена в рішенні ЄСПЛ від 23.07.2009 у справі «Сутяжник проти РФ» і наведено в окремій думці судді Верховного Суду Яна Берназюка від 25.04.2018 (справа №826/5575/17).

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 13.02.2017 у справі №917/1956/16 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10.06.2019

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя В.О. Фоміна