ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2019 р. м. Київ Справа № 911/482/19

Суддя Конюх О.В., при секретарі судового засідання Бойко О.Ю., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ІТАК», м. Київ,

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «перший столичний хлібозавод», с. Нові Петрівці Вишгородського району,

про стягнення 8 727 857,75 грн.

за участю представників:

від позивача: Жигалюк Ю.С., адвокат, ордер від 08.02.2019 КВ №402483;

від відповідача: Кузьмич-Браток Р.А., адвокат, ордер від 06.05.2019 КС №390645;

СУТЬ СПОРУ:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ІТАК», м. Київ (далі по тексту - ТОВ «ІТАК»), звернувся до господарського суду Київської області з позовом від 20.02.2019 до відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Перший столичний хлібозавод», с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області (далі по тексту - ТОВ «Перший столичний хлібозавод»), в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 8 727 857,75 грн. за договором поставки №148 від 21.12.2017, з яких: 4 401 193,56 грн. основного боргу, 1 255 623,19 грн. пені, 100 840,54 грн. 3% річних, 516412,63 грн. інфляційних втрат, 2 453 787,83 грн. процентів за користування грошовими коштами, та покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 130918,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.12.2017 між ТОВ «ІТАК» (постачальник) та ТОВ «Перший столичний хлібозавод» (покупець) укладено договір поставки №148, відповідно до умов якого постачальник зобов`язався на замовлення покупця виготовити та передати у власність покупця друковану продукцію, а покупець зобов`язався прийняти її та оплатити протягом 30 календарних днів після отримання. Позивач твердить, що поставив відповідачу товар загалом на суму 15727751,81 грн. та подає на підтвердження підписані обома сторонами видаткові накладні. Позивач твердить, що відповідач здійснював розрахунок з простроченням встановленого строку, крім того, здійснив оплату частково не в повному обсязі, в результаті чого залишок заборгованості становить 4 401 193,56 грн., який позивач просить суд стягнути з відповідача в судовому порядку з врахуванням передбачених договором пені та процентів за користування чужими грошовими коштами, а також з нарахованими в порядку ст.. 625 ГПК України процентами річних та втратами від інфляції.

Ухвалою суду від 25.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №911/482/19, постановлено, що справа розглядатиметься в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 25.03.2019.

Ухвалою від 06.03.2019 суд, за заявою позивача, поданою 05.03.2019, виправив описки, допущені у резолютивній частині ухвали від 25.02.2019.

17.03.2019 до господарського суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач зазначає про те, що протягом лютого-березня 2019 ним частково погашена сума заборгованості, а саме відповідачем було сплачено 700 000,00 грн, що підтверджується доданими до відзиву копіями платіжних доручень. Крім того, відповідач твердить, що позивачем на адресу відповідача надіслано не всі додатки до позовної заяви, що унеможливило відповідачу належним чином підготуватися до судового засідання, в зв`язку з чим відповідач просить суд відповідно до ст. 176 ГПК України позовну заяву залишити без руху.

В підготовче судове засідання 25.03.2019 з`явилась представник позивача, яка подала клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, зокрема доказів здійснення позивачем витрат на професійну правничу допомогу: копії рахунку №05/03 від 05.03.2019 на суму 24700,00 грн., копії банківської виписки, згідно якої позивач 20.03.2019 сплатив адвокату Жигалюк Ю.С. платіжним дорученням №1277 суму 24700,00 грн. передплати за правову допомогу. Суд зазначив, що всупереч частині 9 ст. 80 ГПК України позивачем не подано доказів направлення додаткових документів іншим учасникам справи, відтак подані документи не можуть бути взяті судом до уваги як докази.

Також представником позивача в порядку ст. 80 ГПК України подано клопотання про встановлення додаткового строку для подання доказів, а саме акту наданих правових послуг (правничої допомоги).

Представник відповідача в підготовче судове засідання 25.03.2019 не з`явився.

Розглянувши в судовому засіданні за участю представника позивача викладене у відзиві клопотання відповідача про залишення позовної заяви без руху, суд встановив, що позивач не направив відповідачу додатки до позовної заяви, які були подані до суду, та перелік яких наведений в позовній заяві, а саме в описі вкладення відсутні докази направлення Рахунків-фактур, на підставі яких здійснюється оплата товару за Договором поставки від 21.12.2017 № 148. Крім того, вага поштового відправлення, скерованого на адресу відповідача, очевидно не відповідає фактичній вазі документів, поданих суду.

За таких обставин, суд встановив після відкриття провадження, що позовна заява подана без додержання вимог ст. 172 ГПК України щодо обов`язку позивача надіслати іншим учасникам справи копію позовної заяви та копії доданих до неї документів.

Відтак, суд ухвалою від 25.03.2019 відповідно до частин 11, 12, 13 ст. 176 ГПК України відклав підготовче судове засідання, зобов`язав позивача ТОВ "ІТАК" у строк не більше п`яти днів з дня проголошення ухвали усунути недоліки позовної заяви, шляхом надання суду доказів направлення відповідачу всіх додатків до позовної заяви листом з описом вкладення; та попередив позивача, що відповідно до ч. 13 ст. 176 ГПК України якщо позивач не усуне недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява буде залишена без розгляду.

На виконання вказаної ухвали позивачем подано клопотання від 27.03.2019 про доручення до матеріалів справи доказів направлення відповідачу копії позовної заяви з усіма доданими до неї документами; крім того, позивачем подано докази надіслання відповідачу додаткових документів, поданих у судовому засіданні 25.03.2019.

12.04.2019 до господарського суду від представника позивача надійшла заява від 09.04.2019 про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд: стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 8 046 580,35 грн, з яких: 3 101 193,56 грн основний борг за поставлений товар за Договором поставки від 21.12.2017 № 148, 1 255 623,19 грн пеня, 117 448,47 грн 3% річних, 714 401,54 грн інфляційні втрати, 2 857 913,59 грн процентів (0,2%) за користування грошовими коштами, та покласти на відповідача витрати на сплату судового збору в розмірі 130 918,00 грн.

У підготовче судове засідання 15.04.2019 представник відповідача повторно не з`явився. Як свідчать залучені до матеріалів справи рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, відповідач копію ухвали від 15.02.2019 про відкриття провадження отримав 15.03.2019, копію ухвали від 25.03.2019 отримав 29.03.2019, відтак був судом належним чином завчасно повідомлений про дату, час та місце проведення підготовчого судового засідання.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, а також у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

За таких обставин, суд ухвалою від 15.04.2019 прийняв до розгляду заяву позивача про зменшення позовних вимог, здійснив розгляд справи у підготовчому судовому засіданні без присутності відповідача та його представника, підготовче провадження закрив та призначив справу до судового розгляду по суті на 06.05.2019. В порядку частини 5 ст. 80 ГПК України, для забезпечення права відповідача подати відзив на прийняту судом до розгляду заяву про зменшення позовних вимог, суд встановив учасникам справи додатковий строк для подання доказів та заяв по справі до 02.05.2019.

Як свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач копію вказаної ухвали від 15.04.2019 отримав 19.04.2019.

06.05.2019 від відповідача ТОВ «Перший столичний хлібозавод» надійшов відзив на прийняту судом до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, у якій відповідач, посилаючись на невірний розрахунок, просить суд у позовних вимогах ТОВ «ІТАК» відмовити повністю. До відзиву поданий контррозрахунок, згідно якого належно розрахована відповідачем пеня складає 1 160 378,92 грн., 3% річних складають 113 227,01 грн., інфляційні втрати становлять 286 692,65 грн., проценти за користування грошовими коштами складають 2 755 191,38 грн.

Також 06.05.2019 від відповідача надійшло клопотання про призначення у справі судової експертизи. Відповідач просив суд визнати поважними причину неподання вказаного клопотання у підготовчому провадженні, мотивуючи тим, що заяву позивача про зменшення позовних вимог відповідач отримав 12.04.2019, а 15.04.2019 судом було закрито підготовче провадження. Перевірка розрахунків та складення контррозрахунків потребує часу у зв`язку із великим обсягом первинних документів, а необхідність у призначенні судової експертизи виникла саме під час підготовки відзиву на заяву про зменшення позовних вимог.

Відтак відповідач просив суд призначити у справі судову економічну експертизу, проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення експерта поставини питання:

1) Чи підтверджується документально заборгованість ТОВ «Перший столичний хлібозавод» перед ТОВ «ІТАК» у вказаному позивачем розмірі?

2) Чи відповідає метод нарахування позивачем пені за договором поставки №148 від 21.12.2017 вимогам чинного законодавства України та який розмір пені за даним договором станом на 09.04.2019?

3) Чи відповідає метод нарахування позивачем 3% річних за договором поставки №148 від 21.12.2017 вимогам чинного законодавства України та який розмір 3% річних за даним договором станом на 09.04.2019?

4) Чи відповідає метод нарахування позивачем інфляційних втрат за договором поставки №148 від 21.12.2017 вимогам чинного законодавства України та який розмір інфляційних втрат за даним договором станом на 09.04.2019?

5) Чи відповідає метод нарахування позивачем відсотків за користування грошовими коштами за договором поставки №148 від 21.12.2017 вимогам чинного законодавства України та який розмір відсотків за користування грошовими коштами становить за даним договором станом на 09.04.2019?

В судове засідання 06.05.2019 з`явились представники позивача та відповідача. Представником позивача подано заяву від 06.05.2019 про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 33800,00 грн. Також представником позивача подано клопотання про доручення документів до матеріалів справи від 06.05.2019. Згідно із даним клопотанням позивачем подано письмові докази на підтвердження здійснення судових витрат на професійну правничу допомогу, а саме було подано копію акту наданої правничої допомоги від 06.05.2019, підписаного ТОВ «ІТАК» та адвокатом Жигалюк Ю.С. всього на суму 33800,00 грн., копія додатку до договору про надання правничої допомоги від 06.05.2019, копія рахунку №06/05 від 06.05.2019 на суму 9100,00 грн. та засвідчене банком платіжне доручення від 06.05.2019 №1928 на суму 9100,00 грн.

Відповідно до частини 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Враховуючи викладене, суд залучив докази оплати судових витрат на професійну правничу допомогу до справи та взяв їх до уваги при вирішенні спору.

Розглянувши в судовому засіданні 06.05.2019 клопотання відповідача про призначення у справі судової економічної експертизи, суд відмовив у даному клопотанні з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Разом із тим, питання про відповідність закону застосованих методів нарахування пені, 3% річних, процентів та інфляційних втрат взагалі не можуть бути поставлені перед експертом в межах проведення судової економічної експертизи, оскільки надання таких висновків з правових питань належить до компетенції господарського суду, а не експерта.

Перевірка розрахунку та контррозрахунку позовних вимог та встановлення дійсного розміру заборгованості на підставі залучених до матеріалів справи первинних документів не потребує спеціальних знань в галузі іншій ніж право.

Відповідач безпідставно посилається на пункт 6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи», відповідно до якого господарському суду слід мати на увазі, що чинне законодавство не надає йому права відмовити у призначенні судової експертизи, про яку клопочуться учасники судового процесу, за тим мотивом, що у складі суду є особи, які мають достатні для з`ясування відповідних питань спеціальні знання.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №910/5226/17 належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відмова у клопотанні про призначення судової експертизи в даному випадку обумовлена не тим, що у складі суду є особи, які мають достатні спеціальні знання, а тим, що перевірка поданих розрахунку та контррозрахунку позовних вимог та встановлення дійсного розміру заборгованості на підставі залучених до матеріалів справи первинних документів належить до обов`язків суду в процесі розгляду справи та взагалі не потребує спеціальних знань в галузі іншій, ніж право.

Суд звертає увагу відповідача на зміст пункту 1.12 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», відповідно до якого господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Додатково суд звертає увагу, що постанови Пленуму ВГСУ не є законами або нормативними актами, носять рекомендаційний характер та розраховані на редакцію ГПК України, що діяла до 15.12.2017, у зв`язку з чим мають братися до уваги довідково в частині, що не суперечить чинному законодавству.

В процесі розгляду справи та дослідження доказів судом встановлено, що розрахунок позовних вимог позивачем здійснено дійсно невірно, оскільки невірно визначено кінцеві дати строку оплати за спірними накладними, а відтак невірно визначено і період прострочення, за який нараховані пеня, проценти, 3% річних та інфляційні втрати. Крім того, у зв`язку із великим обсягом перинних документів позивачем помилково подано не повний текст договору поставки №148 від 21.12.2017, та не подано копію видаткової накладної від 18.01.2018 №ИТ-0128, на яку позивач посилається у позовній заяві, та яку включено до поданого розрахунку позовних вимог. Відтак суд в судовому засіданні 06.05.2019 оголосив перерву до 20.05.2019, про що присутні представники позивача та відповідача були повідомлені особисто під розписку.

06.05.2019 після завершення судового засідання позивачем подано копію договору поставки №148 від 21.12.2017 включно із фрагментами, яких не вистачало, та копію видаткової накладної від 18.01.2018 №ИТ-0128, зазначену у позовній заяві та враховану у розрахунку позовних вимог.

Враховуючи, що зазначені документи є у другої сторони (частина 9 ст. 80 ГПК України), а їх неподання є технічною помилкою, яка була виправлена представником позивача негайно після її виявлення, суд залучив вказані документи до матеріалів справи та взяв до уваги при вирішенні спору.

14.05.2019 від представника позивача надійшли додаткові пояснення по справі від 14.05.2019, до яких доданий виправлений розрахунок позовних вимог.

20.05.2019 від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/6006/19. Відповідач твердить, що ухвалою від 14.05.2019 господарським судом міста Києва відкрито провадження у справі №910/6006/19 за позовом ТОВ «Перший столичний хлібзавод» та ТОВ «ІТАК» про визнання договору недійсним, предметом якого є визнання недійсним договору поставки №148, укладеного між позивачем та відповідачем 21.12.2017. Відповідач, посилаючись на обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи - до набрання рішення законної сили в іншій справі (пункт 5 частини 1 ст.227 ГПК України) твердить, що від судового рішення по справі №910/6006/19 залежить вирішення справи №911/482/19.

В судове засідання 20.05.2019 з`явились представники позивача та відповідача.

Щодо поданих позивачем пояснень по справі та виправленого розрахунку, суд зазначив таке.

Відповідно до ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Відповідно до ст. 46 ГПК України право позивача на зміну предмету або підстав позову може бути реалізовано виключно до закінчення підготовчого засідання (якщо справа розглядається в порядку загального позовного провадження). Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Предметом даного позову є стягнення з відповідача заборгованості з врахуванням пені, процентів, відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих за кожною із заявлених спірних накладних в межах заявленого періоду нарахування, визначеного позивачем на власний розсуд та зазначеного у розрахунку позовних вимог, доданому до прийнятої до розгляду ухвалою від 15.04.2019 заяви про зменшення позовних вимог.

Відтак, здійснення розрахунку за «виправлені» періоди фактично є зміною заявленого предмету позову після закінчення підготовчого провадження.

Відповідно до ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням процесуальних строків. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відтак, відповідно до ст.ст. 46, 118 ГПК України суд залишає без розгляду поданий позивачем 14.05.2019 розрахунок позовних вимог та не бере його до уваги під час вирішення спору.

В судовому засіданні 20.05.2019 судом оголошено перерву до 22.05.2019, про що присутні представники обох сторін були повідомлені особисто під розпис.

21.05.2019 від представника позивача надійшли заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі від 20.05.2019, у яких представник позивача заперечує проти задоволення клопотання про зупинення провадження у справі.

Суд зазначає, що відповідно до частини 3 ст. 195 ГПК України провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1 - 3 частини першої статті 227 (смерті або оголошення померлою фізичної особи, яка була стороною у справі або третьою особою з самостійними вимогами щодо предмета спору, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво; необхідності призначення або заміни законного представника учасника справи; перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції) та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу (перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі).

Згідно до частини 3 ст. 201 ГПК України з оголошення головуючим судового засіданні відкритим розпочинається розгляд справи по суті.

Відтак, після початку розгляду справи по суті, яке мало місце 06.05.2019, зупинення провадження з підстав, зазначених у пункті 5 частини 1 ст. 227 ГПК України (до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі) процесуальним законом не передбачено.

22.05.2019 від представника відповідача надійшла заява від 22.05.2019, у якій представник відповідача просить суд залишити без розгляду подане відповідачем клопотання про зупинення провадження у справі.

22.05.2019 від представника відповідача до суду було подано клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні. У вказаному клопотанні відповідач наголошує на тому, що ним було ініційовано проведення переговорів по даній справі щодо укладення мирової угоди та узгодженням варіанту даної мирової угоди. До клопотання відповідачем подано докази направлення на адресу позивача проекту мирової угоди рекомендованим листом №274 від 20.05.2019. Відповідач, посилаючись на пункт 2 частини 5 ст. 13 та частину 2 ст. 195 ГПК України, та стверджуючи, що представник позивача не володіє всією інформацією та всім обсягом повноважень щодо проведення переговорів щодо укладення мирової угоди, просить суд оголосити перерву в межах строку розгляду справи для надання часу узгодити проект мирової угоди з керівництвом позивача.

Також 22.05.2019 від представника відповідача надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи документу, а саме оригіналу платіжного доручення від 20.05.2019 №3263, яким відповідач сплатив позивачу частину спірної заборгованості в сумі 400 000,00 грн.

Враховуючи, що вказане платіжне доручення має суттєве значення для розгляду справи та встановлення дійсного розміру заборгованості, дата вказаного платіжного доручення 20.05.2019, відтак воно не могло бути подане суду раніше, вказаний доказ належно направлений іншій стороні листом з описом від 20.05.2018 (оригінал опису та накладної ПАТ «Укрпошта» додані до клопотання), суд долучив вказане платіжне доручення до матеріалів справи та взяв до уваги при вирішенні спору.

В судове засідання 22.05.2019 з`явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача категорично заперечила проти задоволення клопотання відповідача про оголошення перерви у судовому засіданні, пояснивши, що позивач не має наміру вести переговори та укладати з відповідачем мирову угоду щодо спірної заборгованості.

Розглянувши клопотання відповідача про оголошення перерви у засіданні, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

При цьому згідно частин 1 та 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відтак, суд сприяє врегулюванню спору шляхом угоди між сторонами, однак у суду відсутні повноваження примушувати сторони до такого врегулювання у випадку, коли вільне волевиявлення на досягнення угоди у однієї із сторін відсутнє.

Згідно до частини 2 ст. 216 ГПК України якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Враховуючи, що позивач не має наміру вести переговори та укладати з відповідачем мирову угоду щодо заборгованості, що є предметом даної справи, а інші обставини, які б перешкоджали вирішенню спору в даному судовому засіданні відсутні, оголошення судом перерви з метою узгодження відповідачем з керівництвом позивача умов мирової угоди порушує принцип пропорційності та не відповідає основному завданню господарського судочинства.

Крім того, в порядку частини 2 ст. 192 ГПК України сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу, не виключаючи і стадію виконання судового рішення (ст. 330 ГПК України).

Додатково суд звертає увагу на те, що проект мирової угоди у справі №911/482/19, доданий до клопотання про оголошення перерви та надісланий поштою на адресу позивача, з боку відповідача не підписаний, що взагалі ставить під сумнів наміри відповідача на врегулювання спору.

Таким чином, суд закінчивши розгляд клопотань (ст. 207 ГПК Укрїни), перейшов до з`ясування обставин справи та дослідження доказів, надавши слово для вступного виступу представникам позивача та відповідача.

Представник позивача позов підтримала із заявлених предмету та підстав, просила суд його задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, зазначивши, що у справі відсутній обґрунтований розрахунок позовних вимог, а суд не вправі здійснювати такий розрахунок самостійно. Крім того, відповідач повторно заявив про оголошення перерви у судовому засіданні для вжиття заходів до врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди.

Суд залишив без розгляду зазначене клопотання, у зв`язку з тим, що воно було подано повторно з питання, яке вже було вирішено судом.

Відповідно до пункту 1 частини 2, частини 3 ст. 43 ГПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Представник відповідача в порядку ст. 38 ГПК України в усному порядку під звукозапис заявив відвід судді Конюх О.В. від розгляду справи 911/482/19. Відвід мотивований тим, що суддя Конюх О.В. демонструє упередженість на користь однієї із сторін - сторони позивача, що полягає у незадоволенні обґрунтованого клопотання відповідача про оголошення перерви для врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди. При цьому відповідач твердить, що строк розгляду спору дозволяє оголосити перерву у засіданні (розгляд справи розпочався 06.05.2019, відтак може здійснюватись до 05.06.2019), а відмова судді у сприянні примиренню сторін суперечить пункту 2 частини 5 ст. 13 ГПК України та частині 5 ст. 196 ГПК України.

Відповідач твердив, що про підстави відводу дізнався лише у ході даного судового засідання 22.05.2019, у зв`язку з чим відвід не заявлено у встановлений строк з поважних причин. Також відповідач зазначив, що відповідно до ст. 38 ГПК України протягом двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу відводу, заява про відвід судді буде належно ним викладена письмово та подана до суду.

Щодо заявленого в усному порядку відводу судді від розгляду справи №911/482/19 суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання, або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі;

3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;

5) є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 36 цього Кодексу.

По-перше, ст.ст. 35-39 ГПК України не передбачена обов`язкова письмова форма заяви про відвід судді.

Разом із тим, відповідно до частини 3 ст. 38 ГПК України відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Відвід - це процесуальний інститут, що містить умови, за яких особа не може брати участі у конкретній справі. Відвід судді в господарському процесі як правова категорія - це висловлена недовіра судді або колегії суддів на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді у конкретній справі внаслідок виявлення будь-якої особистої прихильності чи упередженості, заявлена учасником розгляду конкретної справи.

Разом із тим, в даному випадку, який жодним чином не може кваліфікуватися як виключний в розумінні частини 3 ст. 38 ГПК України, має місце не висловлення недовіри судді в результаті виявлення суддею особистої прихильності чи упередженості, а недобросовісні дії представника відповідача, спрямовані на те, щоб у будь-який спосіб перешкодити ухваленню рішення по суті спору.

В розумінні частини 4 ст. 35 ГПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді (в даному випадку відмова оголосити перерву за клопотанням представника відповідача) не може бути підставою для відводу.

Відповідно до ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

За таких обставин, виконуючи свій обов`язок щодо необхідності вжиття заходів для запобігання зловживання процесуальними правами, суд в порядку частини 3 ст. 43 ГПК України залишає без розгляду завідомо безпідставну заяву відповідача про відвід судді, заявлену усно в судовому засіданні.

Розглянувши позов ТОВ «ІТАК» до ТОВ «Перший столичний хлібозавод» про стягнення 8 727 857,75 грн. (в редакції прийнятої судом до розгляду заяви ТОВ «ІТАК» від 09.04.2019 про зменшення позовних вимог),об`єктивно та повно вивчивши зібрані у справі докази, перевіривши подані розрахунки заборгованості, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів.

Відповідно до частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України) й сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Так, 21.12.2017 між ТОВ «ІТАК» (постачальник) та ТОВ «Перший столичний хлібозавод» (покупець) укладено договір поставки №148, відповідно до умов якого:

- постачальник на замовлення покупця зобов`язується виготовити флексографічним способом та передати у власність покупця друковану продукцію, а покупець зобов`язується прийняти ї оплатити продукцію на умовах даного договору (пункт 1.1);

- поставка продукції здійснюється на умовах товарного кредиту (пункт 1.2) асортимент, ціни та найменування продукції зазначаються у видаткових накладних та/або специфікаціях (пункт 1.3);

- вартість фотополімерного кліше за згодою сторін може включатись в ціну продукції, а може бути виділено окремо та оплачене у строки згідно пункту 2.2 договору (пункт 1.4). На час виконання замовлень покупця фотополімерне кліше знаходиться на відповідальному зберіганні у постачальника, який зобов`язується не використовувати та не передавати його третім особам (пункт 1.5);

- оплата за окрему партію продукції здійснюється шляхом оплати 100% вартості протягом 30 календарних днів після отримання продукції покупцем (пункт 2.2);

- у разі несвоєчасної оплати постачальник має право нарахувати на підставі ст. 694 ЦК України відсотки за користування чужими грошовими коштами по ставці 0,2% від вартості поставленої та неоплаченої продукції за кожний день такого користування. При цьому нарахування зазначених відсотків здійснюється з дати настання строків оплати і до моменту оплати покупцем продукції в повному обсязі. (пункт 2.3);

- передача продукції покупцю відбувається на умовах ЕХW (склад постачальника, м. Київ, Україна, вул. Червоноткацька 44) (пункт 5.1);

- транспортування продукції проводиться за рахунок та транспортом покупця (пункт 5.5);

- за порушення покупцем пункту 2.2 Договору останній сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості партії за кожен день прострочення (пункт 6.2);

- у разі несвоєчасної оплати з дати виникнення простроченої заборгованості на суму заборгованості нараховується 3% річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 ЦК України (пункт 6.3);

- будь-які зміни чи доповнення до даного договору мають юридичну силу тільки тоді, коли вони оформлені у письмовій формі та підписані сторонами (пункт 10.2);

- кожна із сторін має право розірвати договір в односторонньому порядку, письмово повідомивши іншу сторону не пізніше за один місяць до розірвання (пункт 10.4);

- договір набирає сили з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2019, проте у будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань (пункт 11.1).

Хоча сторонами і визначено назву укладеного договору як договір поставки, однак за правовим змістом вказаний договір є змішаним договором - підряду (в частині виконання замовлень на виготовлення поліграфічної продукції), відповідального зберігання (відносно порядку поводження із фотополімерним кліше) та поставки.

Відповідно до частини 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Оскільки спірні відносини сторін засновані на тій частині договору, яка є поставкою, суд при вирішенні спору керується загальними положеннями ЦК України про купівлю-продаж.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На виконання вищевказаного договору позивач протягом 2018 року здійснював поставки поліграфічної продукції покупцю, про що свідчать залучені до матеріалів справи підписані обома сторонами видаткові накладні, перелік яких судом не наводиться у зв`язку з їх великим обсягом.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №910/5226/17 належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Позивач у позовній заяві твердить про поставку товару відповідачу на суму 15 727 751,81 грн. Разом із тим, доданими до справи видатковими накладними підтверджується факт поставки позивачем товару відповідачу на суму 15 727 651,81 грн.

Умовами договору передбачено, що продукція постачається на умовах товарного кредиту та встановлено строк оплати - протягом 30 календарних днів після отримання продукції (пункт 2.2). До стягнення заявлено видаткові накладні по 26.12.2018, відтак строк оплати товару, отриманого за вказаними накладними, є таким, що настав.

Також позивач твердить, що відповідач за отриману продукцію розраховувався не вчасно та не в повному обсязі, в результаті залишок заборгованості станом на 09.04.2019 (дата складання заяви про зменшення розміру позовних вимог) відповідача перед позивачем становить 3 101 193,56 грн.

Відповідно до ст.ст. 13, 14 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відтак, звертаючись до суду сторони мають враховувати, що обов`язок щодо наповнення доказової бази закон покладає на сторони, а не на суд.

Суд, проаналізувавши подані позивачем та відповідачем платіжні доручення та банківські виписки (загалом на суму 12 576 000,00 грн.), встановив, що згідно поданих сторонами первинних платіжних документів станом на 09.04.2019 документально підтверджується існування простроченої заборгованості відповідача за поданими суду видатковими накладними в сумі 3 151 651,81 грн., а не 3 101 193,56 грн., як заявлено позивачем.

Згідно частини 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач на власний розсуд заявляє до стягнення 3 101 193,56 грн. основного боргу, відтак суд, який не вправі виходити за межі позовних вимог (частина 2 ст. 237 ГПК України), розглядає справу в межах заявленої суми.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

За таких обставин обов`язок доведення факту належної оплати за отриманий товар закон покладає на покупця.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором та сплати коштів за поставлений товар в розмірі більшому, ніж доводить суду позивач, не представив, доказів пред`явлення позивачу претензій та зауважень щодо кількості, якості та вартості товару, суду не надав, відповідно доводи позивача не спростував. У контррозрахунку, доданому до відзиву від 02.05.2019 на заяву про зменшення позовних вимог, відповідач також вказує розмір основного боргу 3 101 193,56 грн.

Суд бере до уваги, що ухвалою від 14.05.2019 господарського суду міста Києва порушено справу № 910/6006/19 за позовом ТОВ «Перший столичний хлібозавод» до ТОВ «ІТАК» про визнання недійсним договору поставки від 21.12.2017 №148.

Суд враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №925/1054/17, відповідно до якої місцевий господарський суд не позбавлений можливості у розгляді даної справи по суті заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості та штрафних санкцій на підставі Договору поставки надати правову оцінку зазначеному договору, на підставі якого заявлено позов, та зазначає таке.

Відповідно до презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як станом на дати спірних поставок, так і на дату розгляду справи суду не подано доказів визнання договору недійсним у встановленому законом порядку.

Щодо тверджень ТОВ «Перший столичний хлібозавод» про відсутність повноважень у директора на укладення вказаного договору, суд зазначає, що відповідно до частин 1, 3 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема в разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Щодо тверджень ТОВ «Перший столичний хлібозавод» про те, що у тексті договору зазначено, що він викладений на трьох сторінках формату А-4 (пункт 10.1), а фактично текст договору складено на чотирьох сторінках, суд зазначає, що по-перше, судом оглянуто оригінал вказаного договору, кожна сторінка якого засвідчена підписами уповноважених осіб обох його сторін, а по-друге, зазначена обставина взагалі не може бути підставою вважати договір недійсним, оскільки договір отже бути визнано недійсним лише з підстав, передбачених законом, перелік яких є вичерпним.

Твердження ТОВ «Перший столичний хлібозавод» про те, що при підписанні договору не було використано печатки, не відповідає фактичним обставинам, оскільки поданий суду оригінал договору скріплений печатками обох сторін. Крім того, в силу змін до законодавства, внесених Законом України від 23.03.2017, № 1982-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо використання печаток юридичними особами та фізичними особами - підприємцями", використання печатки юридичною особою не є обов`язковим.

Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави вважати договір поставки №148, укладений між сторонами 21.12.2017, недійсним.

Враховуючи вище наведене, суд дійшов висновку, що станом на 09.04.2019 документально підтверджується існування простроченої заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 3 151 651.81 грн., з якої позивачем заявлено до стягнення 3 101 193,56 грн.

Разом із тим, відповідач платіжним дорученням від 20.05.2019 №3263 сплатив позивачу частину основного боргу в сумі 400 000,00 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За таких обставин, провадження у справі в частині вимог про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 400 000,00 грн. належить закрити на підставі пункту 2 частини 1 ст. 231 ГПК України за відсутністю предмету спору.

В іншій частині позовних вимог про стягнення з відповідача 2 701 193,56 грн. основного боргу позов належить задовольнити.

У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання позивач просить суд стягнути з відповідача, на підставі ст. 694 ЦК України та пункту 2.3 договору поставки відсотки за користування чужими грошовими коштами за ставкою 0,2% від вартості поставленої та неоплаченої продукції за кожний день користування коштами в сумі 2 857 913,59 грн., розраховані до 09.04.2019 включно.

Щодо зазначених вимог суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Згідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Пунктом 2.3 Договору поставки сторони на основі вільного волевиявлення погодили, що у разі несвоєчасної оплати постачальник має право нарахувати на підставі ст. 694 ЦК України відсотки за користування чужими грошовими коштами по ставці 0,2% від вартості поставленої та неоплаченої продукції за кожний день такого користування. При цьому нарахування зазначених відсотків здійснюється з дати настання строків оплати і до моменту оплати покупцем продукції в повному обсязі.

Зазначені проценти не є неустойкою, а є передбаченою договором платою за користування товарним кредитом, у зв`язку з чим до сплати процентів не застосовується правило обмеження нарахування штрафних санкцій шістьма місяцями відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тому період обчислення процентів починається з наступного дня після дати, в якій зобов`язання мало бути виконано.

Суд враховує, що строк оплати товару сторонами визначено у пункті 2.2 Договору - 30 календарних днів з моменту поставки. Відтак, враховуючи, що в порядку частини 5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону в місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (а не останній перед ним робочий день), суд погоджується з твердженням відповідача, що кінцеві дати строків оплати, а відтак і дати початку розрахунку процентів (а також пені, річних та інфляційних) позивачем здійснено невірно.

Суд, здійснивши розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами за наявними первинними документами (не виходячи за межі заявлених позивачем періодів та вірно визначивши кінцеві дати оплати за кожною з накладних, а також вірно визначивши періоди нарахування процентів; не враховуючи у розрахунку видаткові накладні від 16.03.2018 №0738 на суму 54 629,52 грн. та від 21.03.2018 №0802 на суму 1881,60 грн., які позивачем також не включені до розрахунку процентів), встановив, що вірно розрахований розмір належних до стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами станом на 09.04.2019 становить 2 840 746,19 грн., у зв`язку з чим вказану вимогу позивача належить задовольнити частково.

Також позивач на підставі пункту 6.2 Договору поставки нарахував та просить стягнути з відповідача пеню в розмірі подвійної ставки НБУ в сумі 1 255 623,19 грн., розраховану по 14.02.2019 включно. Щодо зазначених вимог суд зазначає таке.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Згідно частини 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобов`язання мало бути виконано. Відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Інше сторонами у договорі не встановлено, відтак пеню належить рахувати окремо за кожною накладною з наступного дня після дати, в якій зобов`язання мало бути виконано і по переддень фактичного виконання грошового зобов`язання, або по відповідний день через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Періоди нарахування пені позивачем визначено невірно, у зв`язку з чим суд, здійснивши розрахунок пені за наявними первинними документами (не виходячи за межі заявлених позивачем періодів та вірно визначивши кінцеві дати оплати за кожною з накладних, а також вірно визначивши періоди нарахування пені), встановив, що вірно розрахований розмір належної до стягнення з відповідача пені станом на 14.02.2019 становить 1 167 948,33 грн., у зв`язку з чим вказану вимогу позивача належить задовольнити частково.

Суд зазначає, що нарахування за кожен день прострочення процентів за користування чужими грошовими коштами та пені не є подвійною відповідальністю в розумінні ст. 61 Конституції України.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Натомість, згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов`язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Аналіз правових норм, зокрема, ст.ст. 536, 549 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена.

Отже, застосування пені не виключає одночасного нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами (ст. 536 ЦК України), зокрема, процентів на прострочену суму оплати товару, проданого в кредит (ч. 5 ст. 694 ЦК України), оскільки стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов`язань, ані штрафною санкцією.

Позивач також нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 117448,47 грн. та інфляційні втрати в сумі 714401,54 грн., розраховані по 09.04.2019 включно. Щодо зазначених вимог суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки 3% річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, обмеження їх нарахування шістьма місяцями відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України не застосовується.

Разом із тим, згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відтак, розрахунок інфляційних втрат слід здійснювати за кожною накладною з наступного місяця після місяця, у якому зобов`язання мало бути виконано, за повні місяці існування заборгованості, в тому числі і за місяці, у яких існувала дефляція, загалом по березень 2019 включно.

Суд, здійснивши розрахунок процентів річних та інфляційних втрат за наявними первинними документами (не виходячи за межі заявлених позивачем періодів та вірно визначивши кінцеві дати оплати за кожною з накладних, а також вірно визначивши періоди нарахування процентів річних та інфляційних втрат; не враховуючи у розрахунку видаткові накладні від 16.03.2018 №0738 на суму 54 629,52 грн. та від 21.03.2018 №0802 на суму 1881,60 грн., які позивачем також не включені до розрахунку процентів річних та інфляційних втрат), встановив, що вірно розрахований розмір належних до стягнення з відповідача 3% річних, розрахованих по 09.04.2019 включно, становить 116 743,23 грн., а вірно розрахований розмір інфляційних втрат по березень 2019 включно становить 337 807,40 грн., у зв`язку з чим вказані вимоги позивача належить задовольнити частково.

За таких обставин, повно та ґрунтовно дослідивши матеріали справи, перевіривши на відповідність закону та дійсним обставинам справи розрахунки заборгованості, надані позивачем та відповідачем, суд закриває провадження у справі в частині стягнення 400 000,00 грн. основного боргу; в іншій частині вимог суд задовольняє позов товариства з обмеженою відповідальністю «ІТАК» частково, ухвалює рішення про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю Перший столичний хлібозавод» 2 701 193,56 грн. основного боргу, 1 167 948,33 грн. пені, 116 743,23 грн. 3% річних, 337807,40 грн. інфляційних втрат та 2 840 746,19 грн. відсотків за користування товарним кредитом.

Відповідно до п.2. ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається судом у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак з відповідача на користь позивача належить до стягнення 113466,58 грн. судового збору.

Судовий збір, пропорційний позовним вимогам, провадження за якими судом закрито, суд, відповідно до свого права, передбаченого частиною 9 ст. 129 ГПК України, покладає на відповідача.

Виходячи з розміру зменшених позовних вимог, позовна заява мала бути оплачена судовим збором в сумі 120 698,71 грн. Як вбачається з платіжного доручення від 20.02.2019 №808, позивач сплатив судовий збір в сумі 130 918,00 грн., виходячи із розміру первісних позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зокрема зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За таких обставин позивач не позбавлений права вирішити питання про повернення з бюджету судового збору в сумі 10219,29 грн., звернувшись до суду з відповідним клопотанням.

Крім того, позивач просить суд включити до судових витрат та стягнути з відповідача 33800,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивач на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу надав суду: копію договору про надання правничої допомоги, укладеного 08.02.2019 з адвокатом Жигалюк Ю.С.; копію додатку від 18.02.2019 до договору про надання правничої допомоги, у якому визначено перелік та вартість робіт та послуг адвоката у зв`язку із поданням позову до ТОВ «Перший столичний хлібозавод»; ордер КВ №402 483 від 08.02.2019, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №332 від 29.05.2008; копію рахунку від 05.03.2019 №05/03 на передоплату в сумі 24700,00 грн.; банківську виписку про оплату платіжним дорученням від 20.03.2019 №1277 передоплати в сумі 24700,00 грн.; копію додатку від 06.05.2019 до договору про надання правничої допомоги, яким сторони погодили виконання адвокатом додаткових робіт та послуг та їх вартість; копію рахунку від 06.05.2019 №06/05 на остаточну оплату за правничу допомогу в сумі 9100,00 грн.; підписаний сторонами Акт наданої правничої допомоги загалом на суму 33800,00 грн.; платіжне доручення від 06.05.2019 №1928 на суму 9100,00 грн..

Судом встановлено, що ТОВ «ІТАК» загалом сплатило адвокату 33800,00 грн. за отриману правову допомогу у справі за позовом до ТОВ «Перший столичний хлібозавод».

Відповідно до ч.4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.5, 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті (зокрема щодо співмірності витрат на професійну правничу допомогу) суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач з таким клопотанням до суду не звертався. Відтак, з відповідача на користь позивача належить до стягнення витрати на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам в сумі 31774,74 грн.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 3,12, 38, 43, 73-92,123, 126, 129, 192, 201-212, 218, 220, п.2 частини 1 ст. 231, ст.ст. 233, 236-238, 240,241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Клопотання представника товариства з обмеженою відповідальністю «Перший столичний хлібозавод» про зупинення провадження у справі від 20.05.2019 залишити без розгляду.

2. Заяву представника товариства з обмеженою відповідальністю «Перший столичний хлібозавод» у судовому засіданні про відвід судді Конюх О.В. від розгляду справи №911/482/19 залишити без розгляду.

3. Провадження у справі №911/482/19 в частині стягнення 400 000,00 грн. основного боргу закрити.

4. Позов товариства з обмеженою відповідальністю «ІТАК» задовольнити частково.

5. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Перший столичний хлібозавод» (07354, Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, вул. Соборна, буд. 85, код 31484879)

на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ІТАК» (03134, м. Київ, вул. Червоноткацька, буд. 44, код 16476839)

2 701 193,56 грн. (два мільйони сімсот одну тисячу сто дев`яносто три гривні п`ятдесят шість копійок) основного боргу;

1 167 948,33 грн. (один мільйон сто шістдесят сім тисяч дев`ятсот сорок вісім гривень тридцять три копійки) пені;

116 743,23 грн. (сто шістнадцять тисяч сімсот сорок три гривні двадцять три копійки) 3% річних;

337 807,40 грн. (триста тридцять сім тисяч вісімсот сім гривень сорок копійок) інфляційних втрат;

2 840 746,19 грн. (два мільйони вісімсот сорок тисяч сімсот сорок шість гривень дев`ятнадцять копійок) відсотків за користування товарним кредитом;

113 466,58 грн. (сто тринадцять тисяч чотириста шістдесят шість гривень п`ятдесят вісім копійок ) судового збору;

31 774,74 грн. (тридцять одну тисячу сімсот сімдесят чотири гривні сімдесят чотири копійки) витрат на професійну правничу допомогу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

6. У задоволенні решти вимог відмовити.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 06.06.2019

Суддя О.В. Конюх