ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" червня 2019 р. Справа № 924/145/19

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заверухи С.В., за участю секретаря судового засідання Тлустої У.О., розглянувши справу у залі судового засідання № 202

за позовом державного підприємства "Спецагролізинг", м. Київ

до Вищого професійного училища № 36, с. Балин Хмельницької області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерство аграрної політики та продовольства України, м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , с. Балин, Дунаєвецький район, Хмельницька область

про стягнення 116466,20 грн. неодержаних доходів,

Представники сторін:

позивача: Мельников Д.О. - представник згідно витягу

відповідача: Рачок В.В. - адвокат

третьої особи 1: не з`явився

третьої особи 2: не з`явився

Процесуальні дії по справі.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 18.02.2019р. відкрито провадження у справі № 924/145/19 в порядку розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 11.03.2019р. залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерство аграрної політики та продовольства України та на стороні відповідача ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 16.04.2019р. продовжено строк підготовчого провадження у справі № 924/145/19 на 30 днів та прийнято заяву державного підприємства "Спецагролізинг" про зменшення позовних вимог від 14.04.2019р.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 08.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 20.05.2019 р. відкладено судове засідання на 03.06.2019 р.

Ухвалою суду від 31.05.2019 р. призначено засідання на 10.06.2019р.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача (із врахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 14.04.2019р.) 116466,20 грн. неодержаних доходів.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу від 25.05.2015р. № 14/2015 постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2018р. по справі № 910/3104/18, яка залишена без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.11.2018р., визнано недійсним. Разом з тим, як відзначає позивач, рішенням господарського суд Хмельницької області від 15.01.2019р. у справі № 924/1039/17, яке набрало законної сили, заяву вищого професійного училища № 36 с. Балин Хмельницької області про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду Хмельницької області від 21.03.2018р. у справі № 924/1039/17 задоволено. Скасовано рішення господарського суду Хмельницької області від 21.03.2018р. у справі № 924/1039/17 та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову державного підприємства "Спецагролізинг" до вищого професійного училища № 36 с. Балин Хмельницької області про стягнення 461798,4 грн., з яких 221285,8 грн. заборгованості зі сплати відшкодування частини вартості предмету лізингу, 46101,2 грн. заборгованості зі сплати комісії, 139260,51 грн. пені, 7263 грн. 3% річних, 36241,27 грн. інфляційних втрат, 11646,62 грн. штрафу відмовлено.

На думку позивача, із врахуванням ст. 75 ГПК України судами встановлено факт передачі державним підприємством "Спецагролізинг" відповідачу предмета лізингу та належне виконання з боку лізингодавця своїх обов`язків за договором. Таким чином, позивач, як кредитор, втратив доходи в розмірі 461798,40 грн., присуджених судовим рішенням, а Державний бюджет України зазнав втрат від умисних дій відповідача.

Як відзначено позивачем у позовній заяві, на підставі п. 5 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для фінансової підтримки заходів в агропромисловому комплексі на умовах фінансового лізингу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.07.2010р. № 648, ним нараховано відповідачу за період 2015-2018рр. на вартість предмета лізингу в розмірі 582331,00 грн. (комбайн зернозбиральний КЗС-812 СХ зав. № НОМЕР_1, рік випуску 2010 з жаткою та транспортним візком) 116466,20 грн. неодержаних доходів.

У відповіді на відзив від 18.03.2019р. представник позивача вказує, що визнаний судом недійсним за позовом відповідача договір фінансового лізингу є по суті договором про користування майном, що вбачається з зі змісту ст. 806 ЦК України. Як вважає позивач, користування предметом лізингу протягом усього часу володіння відповідачем підлягає відшкодуванню в грошовій формі в силу імперативного припису закону. При цьому суб`єкт цивільних правовідносин не може набути речі або отримати економічні блага від користування річчю безоплатно, а тому такий суб`єкт зобов`язаний відшкодувати вартість такого блага власнику речі, якою суб`єкт користувався без внесення плати. Позивач вважає, що наданий відповідачем акт повернення майна до договору від 25.05.2015р. не може бути належним доказом, оскільки відповідач не надав довіреності, якою засвідчено повноваження осіб, які мали повноваження на підписання вказаного акта. Водночас повноваження Станіславішину В.Д. діяти від імені позивача ДП "Спецагролізинг" не визнаються. Також позивачем зазначається про те, що акт повернення майна самим відповідачем не підписано та не засвідчив печаткою, як і не засвідчений печаткою ДП "Спецагролізинг". Крім того, як вказує позивач, зі змісту зазначеного документа неможливо ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції з боку відповідача. Позивачем також акцентовано увагу на тому, що акт повернення майна не містить результатів роботи суб`єкта оціночної діяльності, вартість предмета лізингу не визначена, звіт суб`єкта оціночної діяльності не складений і до акта не доданий, що суперечить положенням договору від 25.05.2015р.

Позивачем в підтвердження своїх доводів, щодо застосування вказаного Порядку, надано договір поставки № 1 від 22.12.2010р., специфікацію до товару та акт приймання-передачі продукції.

Представник позивача, враховуючи заяву про зменшення позовних вимог від 14.04.2019р., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, вважає їх підтвердженими поданими доказами, та наполягає на задоволенні позову.

Крім того, позивачем подано клопотання від 08.05.2019р., у якому просить суд виключити з числа доказів у справі № 924/145/19 акт № 1 від 05.04.2017р. повернення майна до договору № 14/2015, як такий, що є недопустимим і недостовірним.

Суд відмовляє у задоволенні вищевказаного клопотання з тих підстав, що позивачем не доведено, що акт № 1 від 05.04.2017р. повернення майна поданий відповідачем з порушенням закону. Крім того, позивачем не доведено, що даний доказ не стосується предмету доказування, на підставі даного доказу не можна встановити обставини, які входять в предмет доказування, а також не можна встановити дійсні обставини справи. Також звертається увага, що Господарським процесуальним кодексом України не передбачено такої процесуальної дії, як визнання доказу недопустимим, неналежним, недостовірним. Окрім того, стаття 91 ГПК України, на яку посилається позивач мотивуючи дане клопотання, не містить вказівки на можливість виключення доказів. Разом з тим, норми ГПК України передбачають можливість виключення того чи іншого документу з числа доказів лише на прохання особи яка подала відповідний доказ (ст. 80 ГПК України), однак, як встановлено, акт № 1 від 05.04.2017р. про повернення майна до договору № 14/2015 подавався відповідачем, а останнім клопотання про виключення даного акту з числа доказів не подавалося.

Відповідач в судовому засіданні та наданому відзиві на позов проти задоволення позовних вимог заперечує та вказує, зокрема, що комбайн КЗС-812 СХ зав. № НОМЕР_1, рік випуску 2010, з жаткою та транспортним візком був повернутий позивачу, що підтверджується актом. Тому приписи ст. 216 ЦК України відповідачем виконано та повернуто позивачу в натурі все, що було одержано на виконання недійсного правочину. При цьому нараховані збитки (неотриманий дохід) в сумі 461798,40 грн. не підлягають стягненню з огляду на те, що вони стягувалися за рішенням господарського суду Хмельницької області від 21.03.2018р. по справі № 924/1039/17, а підставою для їх стягнення був договір фінансового лізингу, який в подальшому був визнаний недійсним. Також відповідачем вказано, що 5% річних невідшкодованої вартості предмета лізингу згідно п. 5 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для фінансової підтримки заходів в агропромисловому комплексі при умовах фінансового лізингу, затвердженого постановою КМУ від 28.07.2010р. № 648, що нараховані позивачем, є безпідставними, оскільки Порядок визначає механізм використання коштів для забезпечення суб`єктів господарювання вітчизняною сільськогосподарською технікою і обладнанням. При цьому, як вказує відповідач, виробником комбайна КЗС-812 є завод "Гомсельмаш", країна-виробник - Білорусь. Необґрунтованими, як вважає відповідач, є нарахування 3% річних, інфляційних втрат та сплаченого судового збору, оскільки відсутні докази вартості комбайна та придбання його за бюджетні кошти. З огляду на те, що у задоволенні позовних вимог ДП "Спецагролізинг" по справах № 910/3104/18 та № 924/1039/17 було відмовлено, тому судовий збір правомірно покладено на позивача.

ОСОБА_1 надано суду письмові пояснення, у яких зазначає, зокрема, що відшкодування вартості майна за недійсним правочином можливо лише у випадку, якщо його повернення неможливо в натурі. При цьому комбайн КЗС-812 СХ зав. № НОМЕР_1, рік випуску 2010, з жаткою та транспортним візком був повернутий позивачу, що підтверджується актом за підписом директора ДП "Спецагролізинг", тому відповідачем виконано приписи ст. 216 ЦК України та повернуто позивачу в натурі все, що було одержано на виконання недійсного правочину. Також вказано, що нарахування збитків (неотриманого доходу) в розмірі 461798,40 грн. є необґрунтованим на підставі договору, визнаного недійсним. Нарахування позивачем 5% річних невідшкодованої вартості також, на думку відповідача, є необґрунтованим, оскільки правовідносини щодо купівлі імпортної техніки на норми Порядку не розповсюджуються. Нарахування 3% річних та інфляційних втрат, як вважає Вище професійне училище № 36, позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами, зокрема, доказами вартості комбайна та факту його придбання за бюджетні кошти. Разом з тим, зважаючи на те, що по справі № 910/3104/18 та справі № 924/1039/17, у позові ДП "Спецагролізинг" було відмовлено, тому покладення судового збору на позивача згідно ст. 129 ГПК України є правомірним.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерство аграрної політики та продовольства України, м. Київ, в підготовчому засіданні усно підтримує позовні вимоги, письмових поясненнях в обґрунтування своїх доводів не надав.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № станом на 05.09.2018р. державне підприємство "Спецагролізинг" зареєстроване за адресою: м. Київ, Голосіївський район, вул. Горького, 11, ідентифікаційний код 37118591.

25.05.2015р. між державним підприємством "Спецагролізинг" (лізингодавець) та Вищим професійним училищем № 36 (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 14/2015, відповідно до п. 1.1. якого лізингодавець передає лізингоодержувачу у користування на визначений договором строк предмет лізингу (предмет лізингу або майно), вказаний у додатку № 1 (специфікація предмета лізингу), а лізингоодержувач сплачує за це лізингові платежі на умовах договору.

Відповідно до п. 1.2. договору оплата лізингових платежів проводиться лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця відповідно до графіку сплати лізингових платежів, який є невід`ємною частиною договору (додаток № 2, графік).

Згідно п. 2.1. договору строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу (строк лізингу) становить 60 (шістдесят) місяців з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі предмету лізингу (акт) при умові належної сплати лізингоодержувачем лізингових платежів за користування предметом лізингу відповідно до умов цього договору.

Як встановлено п. 2.2. договору, в разі дострокового розірвання цього договору або в разі закінчення строку користування предметом лізингу лізингоодержувач зобов`язаний повернути предмет лізингу лізингодавцю. При достроковому припиненні дії договору сторони укладають акт повернення предмету лізингу.

У відповідності до п. 4.3. договору загальна вартість предмету лізингу на момент укладення договору складає 582331,00 грн.

Згідно п. 4.4. договору винагорода (комісія) лізингодавцю за майно, що передається на умовах фінансового лізингу, становить 5 (п`ять) відсотків річних невідшкодованої вартості на початок кожного календарного місяця на весь термін дії договору.

Пунктом 5.3. договору передбачено, що приймання лізингоодержувачем майна в лізинг оформляється шляхом складання акту, який сторони зобов`язуються підписати в день фактичної передачі майна. Акт підписується повноважними представниками сторін і скріплюється печатками сторін у 2 (двох) автентичних примірниках.

Цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань (п. 18.8 договору).

Відповідно до акта приймання-передачі майна від 25.05.2015р. до договору фінансового лізингу № 14/2-15 від 25.05.2015р. лізингодавець (державне підприємство "Спецагролізинг") передав у лізинг лізингоодержувачу (Вище професійне училище № 36), а лізингоодержувач прийняв майно, що відповідає специфікації (додаток № 1 до договору фінансового лізингу № 14/2015 від 25.05.2015р.) у користування наступне майно: комбайн зернозбиральний КЗС-812 СХ зав. № НОМЕР_1, рік випуску 2010 з жаткою та транспортним візком у кількості 1 шт. за ціною 582331,00 грн.

Згідно додатку № 2 до договору фінансового лізингу № 14/2015 від 25.05.2015р. (графік сплати лізингових платежів) лізингоодержувач за період з 30.06.2015р. по 30.12.2019р. мав оплатити повну вартість предмета лізингу.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2018р. у справі № 910/3104/18, яка залишена без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.11.2018р., рішення господарського суду міста Києва від 04.06.2018р. у справі № 910/3104/18 скасовано. Прийнято нове рішення, яким позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 14/2015 від 25.05.2015р., укладений між державним підприємством "Спецагролізинг" та Вищим професійним училищем № 36.

Рішенням господарського суд Хмельницької області від 15.01.2019р. у справі № 924/1039/17 заяву вищого професійного училища № 36 с. Балин Хмельницької області про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду Хмельницької області від 21.03.2018р. у справі № 924/1039/17 задоволено. Скасовано рішення господарського суду Хмельницької області від 21.03.2018р. у справі № 924/1039/17 та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову державного підприємства "Спецагролізинг" до вищого професійного училища № 36 с. Балин Хмельницької області про стягнення 461798,4 грн., з яких 221285,8 грн. заборгованості зі сплати відшкодування частини вартості предмету лізингу, 46101,2 грн. заборгованості зі сплати комісії, 139260,51 грн. пені, 7263 грн. 3% річних, 36241,27 грн. інфляційних втрат, 11646,62 грн. штрафу відмовлено.

Відповідно до акта повернення майна № 1 від 05.04.2017р. до договору № 14/2015 від 25.05.2015р. Вище професійне училище № 36 (лізингоодержувач) повертає, а державне підприємство "Спецагролізинг" (лізингодавець) приймає наступне майно: комбайн зернозбиральний КЗС-812 СХ зав. № НОМЕР_1, рік випуску 2010, з жаткою та транспортним візком (п. 1). Згідно п. 2 акта повернення майна № 1 від 05.04.2017р. Даний акт приймання-передачі є невід`ємною частиною договору № 14/2015 від 25.05.2015р. Акт підписаний в.о. директора державного підприємства "Спецагролізинг" В.П. Полшков. У вищевказаному акті стоїть відмітка за підписом ОСОБА_2, що ним прийнято комбайн, технічний стан хороший.

Відповідно до договору поставки № 1 від 22.12.2010р., погодженого Заступником Міністра аграрної політики І.В. Якубовичем 22.12.2010р., укладеного між ДП "Спецагролізинг" (покупець) та ТОВ НВП "Білоцерківмаз" (постачальник), сторонами у п. 1.1. передбачено, що постачальник передає у встановлені договором строки зернозбиральні комбайни КЗС-812СХ у кількості 120 штук, щодо яких немає обмежень надання їх в лізинг та включених Конкурсною комісією з питань визначення пріоритетів забезпечення основними фондами сільськогосподарських товаровиробників на умовах фінансового лізингу до переліку техніки, племінних нетелів та корів, закупівля яких фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України (товар).

Сторонами укладено додаток № 1 до договору поставки від 22.12.2010р. - Специфікація товару, що поставляється згідно з договором поставки № 1 від 22.12.2010р., у якому зазначено, зокрема: найменування продукції, що поставляється - комбайн зернозбиральний КЗС-812СХ повнокомплектний з: молотаркою самохідною (1 од.), жниваркою 6 м (1 од.), візком для перевезення жниварки (1 од.), системою GPS (1 од.); виробник - "Білоцерківмаз"; відпускна ціна за одиницю - 998000,00 грн.

Актом приймання-передачі продукції до договору поставки від 22.12.2010р. постачальник (ТОВ НВП "Білоцерківмаз") передав у власність покупця (ДП "Спецагролізинг"), а покупець прийняв товар, що відповідає специфікації (додаток № 1 до договору поставки від 22.12.2010р.) у кількості 120 штук на загальну ціну 119760000,00 грн.

Вважаючи, що права позивача порушені діями відповідача щодо користування майном - комбайном зернозбиральним КЗС-812 СХ зав. № НОМЕР_1, заявник звернувся до господарського суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача 116466,20 грн. неодержаних доходів, посилаючись при цьому на п. 5 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для фінансової підтримки заходів в агропромисловому комплексі при умовах фінансового лізингу, затвердженого постановою КМУ від 28.07.2010р. № 648, зважаючи на вартість майна в сумі 582331 грн.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України зазначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави для їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як з дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, з дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за умов набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого) та набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави, або підстава, на основі якої майно набувалося, згодом відпала. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Суб`єктами в кондикційному зобов`язанні є, з одного боку, власник майна (титульний володілець), який у зобов`язанні має право вимоги та виступає кредитором, а з іншого, - набувач майна, який виступає боржником.

Враховуючи наведені норми, суд зазначає, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

У постанові Верховного Суду України від 22.01.2013 р. у справі № 5006/18/13/2012 викладено правову позицію, згідно з якою аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Отже, спірні правовідносини, які виникли між сторонами кваліфікуються як бездоговірні та безделіктні.

Сам факт несплати відповідачем за користування майном, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію «виправдане очікування», що є загальновизнаною в т.ч. в практиці визначення Європейського суду з прав людини.

Очевидно, що такий стан речей не відповідає загальним засадам справедливості, добросовісності, розумності, закріпленим п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Судом встановлено, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2018р. у справі № 910/3104/18, яка залишена без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.11.2018р., визнано недійсним договір фінансового лізингу № 14/2015 від 25.05.2015р., укладений між державним підприємством "Спецагролізинг" та Вищим професійним училищем № 36.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, факти, встановлені у постанові Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2018р. по справі № 910/3104/18 та підтверджені Верховним Судом від 13.11.2018р., мають преюдиціальне значення, оскільки пов`язані з даною справою.

Судом також береться до уваги, що у відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналогічні положення містяться у статті 208 Господарського кодексу України.

Слово "реституція" походить від латинського "restituere", що в перекладі означає - "відновлювати, відшкодовувати, впорядковувати".

Стаття 216 Цивільного кодексу України формує загальне правило, відповідно до якого недійсний правочин не спричиняє юридичних наслідків для сторін, чи то будь-яких інших осіб, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, тобто, застосування реституції, яка полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Таким чином, наведена стаття встановлює, що основним наслідком недійсності правочину за ЦК України, є двостороння реституція.

Тобто, за змістом статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Способами захисту прав при цьому є двостороння реституція або, у разі її неможливості, - відшкодування вартості того, що одержано (частина 1), відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди (частина 2).

Одностороння реституція чинним законодавством не передбачена. Правовими наслідками недійсності правочину є двостороння реституція - у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за умовами, дійсними на момент відшкодування.

Отже, застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 2.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами та доповненнями), вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як самостійно, так і, з урахуванням припису ч. 1 статті 58 ГПК України, бути об`єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості (якщо повернення у натурі неможливе); в разі заявлення вимоги про повернення одержаного за правочином відповідач має право подати зустрічний позов (стаття 60 ГПК України) про витребування належного йому майна або відшкодування вартості останнього; якщо такий позов не подано, господарський суд з огляду на припис частини п`ятої статті 216 ЦК України та з урахуванням конкретних обставин справи може з власної ініціативи застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину також і щодо позивача.

Як попередньо встановлено судом, актом повернення майна № 1 від 05.04.2017р. до договору № 14/2015 від 25.05.2015р. державним підприємством "Спецагролізинг" (лізингодавець) прийнято комбайн зернозбиральний КЗС-812 СХ зав. № НОМЕР_1, рік випуску 2010, з жаткою та транспортним візком.

Зважаючи на позицію позивача, викладену у відповіді на відзив, а також у клопотанні від 08.05.2019р. про визнання доказу недопустимим, неналежним, недостовірним стосовно неналежності акта про повернення майна суд зазначає, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення (стаття 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Відповідно до частини 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

При цьому, слід зазначити, що вимоги Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" щодо правильності оформлення первинних документів, передбачають наявність в документах такого реквізиту, як "інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції" лише альтернативно такому обов`язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 19.04.2016р. у справі № 21-4985а15.

Судом встановлено, що акт повернення майна містить такі реквізити як дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (в даному випадку акт підписано в.о. директора ДП "Спецагролізинг" В.П. Полшковим). При цьому з аналізу пункту 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку вбачається, що скріплення підпису печаткою є правом, а не обов`язком.

Одночасно враховується, що згідно статуту державного підприємства "Спецагролізинг" управління підприємством здійснюється його директором, який призначається уповноваженим органом управління (п. 10.2 статуту). Директор підприємства діє без довіреності від імені підприємства (пп. 10.5.1 статуту). Директор підприємства несе відповідальність за виконання покладених на нього завдань, що визначені статутом, формування та виконання фінансових планів, дотримання державної і фінансової дисципліни, ефективне використання та збереження державного майна та коштів, які знаходяться у віданні підприємства, дотримання законодавства України (пп. 10.5.6. статуту). Директор несе персональну відповідальність за організацію господарської діяльності та бухгалтерського обліку підприємства, забезпечення фіксування фактів здійснення всіх операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років (п. 10.7. статуту).

Як зазначалося, акт підписаний в.о. директора державного підприємства "Спецагролізинг" В.П. Полшковим. При цьому, згідно витягу за № з ЄДР юридичних осіб Полшков В.П. станом на 05.04.2017 р. (дата акту) був керівником (виконуючим обов`язки) позивача, підписантом та особою, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності. Одночасно позивач не спростовує жодними доказами підписання даного акту в.о. директора В.П. Полшковим, проте саме ДП "Спецагролізинг" в особі в.о. директора зазначено в даному акті підприємством, яке прийняло майно - комбайн зернозбиральний КЗС - 812 СХ зав. НОМЕР_1, рік випуску 2010 з жаткою та транспортним візком. Позиція позивача щодо рукописного тексту з прізвищем ОСОБА_2 та відсутністю підпису ОСОБА_1, з огляду на встановлене вище не може беззаперечно свідчити про неотримання позивачем майна вказаного в акті. Разом з цим, представник відповідача в підготовчому провадженні та у відзиві на позов від 06.03.2019 р. визнав факт передачі позивачу майна вказаного в акті від 05.04.2017 р. Також, будь-яких доказів, які б свідчили про перебування вказаного вище майна у відповідача заявником не надано.

Із вищезазначеного на час розгляду даної справи у суду відсутні підстави вважати акт повернення майна № 1 від 05.04.2017р. недопустимим, неналежним та недостовірним доказом.

Окрім того, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо використання печаток юридичними особами та фізичними особами - підприємцями" доповнено текст статті 58-1 Господарського кодексу України відповідно до якої суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки; використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим; наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків. Останнє в свою чергу спростовує позицію позивача, викладену в клопотанні від 10.05.2019р. з посиланням на "Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях".

Звертаючись з позовом до суду державне підприємство "Спецагролізинг" просить стягнути з відповідача 116466,20 грн. неодержаних доходів за період з 2015р. по 2018р. Підставою для стягнення вказаної суми відповідач визначає, з поміж іншого Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для фінансової підтримки заходів в агропромисловому комплексі на умовах фінансового лізингу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 р. № 648.

Як убачається зі змісту п. 1 Порядку цей Порядок визначає механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті Мінагрополітики за програмою "Фінансова підтримка заходів в агропромисловому комплексі на умовах фінансового лізингу" (бюджетні кошти), для забезпечення суб`єктів господарювання (лізингоодержувачі) племінними нетелями та коровами, а також вітчизняною сільськогосподарською технікою і обладнанням (техніка). Головним розпорядником бюджетних коштів і відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінагрополітики, одержувачем бюджетних коштів - державне підприємство "Спецагролізинг" (лізингодавець).

Відповідно до пункту 5 вищевказаного Порядку лізингоодержувачі відповідно до умов договору фінансового лізингу вносять плату (лізингові платежі), що складається із сум відшкодування частини вартості предмета лізингу та сум винагороди лізингодавця за техніку, племінних нетелей та корів, що передаються на умовах фінансового лізингу, яка становить 5 відсотків річних невідшкодованої вартості предмета лізингу.

Суд погоджується з позицією позивача, щодо визначення вартості майна комбайна зернозбирального КЗС-812 СХ саме в сумі 582331,00 грн., оскільки вказана вартість зазначена в акті приймання-передачі майна від 25.05.2015р. ціна якого становила 582331,00 грн. При цьому, договір фінансового лізингу визнаний недійсним з підстав відсутності державної процедури закупівлі, а щодо вартості предмета лізингу сторони не заперечували. Окрім того, на час укладання даного правочину існувала редакція ст. 207 ГК України, згідно якої у разі якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Разом з цим судом встановлено, що Вище професійне училище № 36 користувалося комбайном зернозбиральним КЗС-812 СХ зав. № НОМЕР_1, рік випуску 2010, з жаткою та транспортним візком у період з 25.05.2015р. (акт приймання-передачі майна) по 05.04.2017р. (акт повернення майна).

Зважаючи на вищевикладене, позивачем невірно здійснено обрахунок неодержаних доходів в частині періоду нарахування за 2015-2018 роки. Так, за розрахунком суду правомірною до стягнення буде сума в розмірі 54244,53 грн. (582331,00 грн. * 5% / 365 днів * 680 днів (період з 26.05.2015р. по 04.04.2017р.).

За таких обставин, враховуючи встановлений судом факт набуття (зберігання) відповідачем майна комбайна зернозбирального КЗС-812 СХ зав. № НОМЕР_1, рік випуску 2010 без достатньої правової підстави, враховуючи зазначене вище законодавство, в т.ч. редакцію ст. 207 ГК України (на час укладання договору фінансового лізингу), суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача 54244,53 грн. неодержаних доходів. В решті позову в частині стягнення 62221,67 грн. неодержаних доходів необхідно відмовити з підстав необґрунтованості.

Доводи відповідача, що комбайн зернозбиральний КЗС-812 СХ виготовлений на заводі "Гомельмаш" та придбання комбайна за кошти програми "Фінансова підтримка заходів в агропромисловому комплексі на умовах фінансового лізингу", спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме договором поставки № 1 від 22.12.2010р., погоджений заступником Міністра аграрної політики І.В. Якубовичем 22.12.2010р. та укладеного між ДП "Спецагролізинг" (покупець) та ТОВ НВП "Білоцерківмаз" (постачальник), Специфікацію товару, що поставляється згідно з договором поставки № 1 від 22.12.2010р., актом приймання-передачі продукції до договору поставки від 22.12.2010р. При цьому належних, допустимих, достовірних доказів в підтвердження своєї позиції відповідачем не надано.

В задоволенні усного клопотання відповідача, заявленого лише під час судових дебатів, щодо застосування строку позовної давності суд відмовляє.

Так, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки судом відмовлено в частині стягнення 62221,67 грн. неодержаних доходів, заява про застосування строку позовної давності в цій частині не підлягає задоволенню.

Стосовно правомірно заявлених позовних вимог судом враховується, що договір фінансового лізингу визнаний недійсним 13 вересня 2018 року (зміст постанови апеляційного суду), а тому, зважаючи на принцип правомірності правочину закріплений в ЦК України, саме з дати визнання недійсним вказаного вище правочину обраховується строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в даному випадку.

З огляду на викладене, не сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, щодо стягнення 54244,53 грн.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Одночасно судом враховується, що заявлені позивачем 9000 грн. судових витрат на відрядження представників не підтверджені жодними доказами, а представники позивача приймали участь у засіданнях суду в режимі відеоконференції. Звідси, в стягненні даних судових витрат необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 20, 24, 73, 74, 129, 232, 237, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов державного підприємства "Спецагролізинг", м. Київ до Вищого професійного училища № 36, с. Балин Хмельницької області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерство аграрної політики та продовольства України, м. Київ за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , с. Балин, Дунаєвецький район, Хмельницька область про стягнення 116466,20 грн. неодержаних доходів задовольнити частково.

Стягнути з Вищого професійного училища № 36 (Хмельницька область, Дунаєвецький район, с. Балин, вул. Центральна, 1 А, ідентифікаційний код 26294370) на користь державного підприємства "Спецагролізинг" (м. Київ, вул. Горького, 11, ідентифікаційний код 37118591) 54244,53 грн. (п`ятдесят чотири тисячі двісті сорок чотири гривні 53 коп.) неодержаних доходів, 894,80 грн. (вісімсот дев`яносто чотири гривні 80 коп.) витрат по оплаті судового збору.

Видати наказ.

В решті позову в частині стягнення 62221,67 грн. відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.06.2019 р.

Суддя С.В. Заверуха

Віддрук. 5 прим. : 1 - до справи; 2 - позивачу (01004, м. Київ, вул. Горького, 11); 3 - відповідачу (32440, Хмельницька обл., Дунаєвецький р-н, с. Балин, вул. Центральна, буд. 1 А); 4 - третій особі, Міністерство аграрної політики та продовольства України (01001, м. Київ вул. Хрещатик, 24); 5 - третій особі, ОСОБА_1 (АДРЕСА_1). Всім рекомендованим з повідомленням.