ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"27" травня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/197/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловська Ю.М.

при секретарі судового засідання: Горнович Л.О.

за участю представників:

від позивача: Закуренко Т.М. (представник за довіреністю);

від відповідача: не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; адреса для листування:49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50);

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Бонпассаж груп (67801, Одеська обл., смт Овідіополь, вул. Євгена Колісниченка, буд. 9);

про стягнення 19322361,38 грн.

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 28.01.2019 року до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк вх. ГСОО №209/19 до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю „Бонпассаж груп, згідно якої позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором фінансового лізингу №4Б16045ЛИ від 02.07.2016 року в розмірі 19 322 361,38 грн., з яких: 18 630 335,70 грн. заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном та 692 025, 68 грн. заборгованість з пені.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору фінансового лізингу №4Б16045ЛИ від 02.07.2016 року. При цьому, враховуючи повернення 15.06.2017 року відповідачем об`єкту лізингу, позивач зазначає про наявність у відповідача заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном протягом періоду з 02.07.2016р. до 15.06.2017р. у розмірі 18 630 335,70 грн. та зазначає про обов`язок відповідача сплатити пеню у розмірі 692 025,68 грн., яка нарахована банком на підставі п.7.1 договору, про стягнення яких позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою суду від 04.02.2019 року за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/197/19 за правилами загального позовного провадження із призначенням проведення підготовчого засідання на 27.02.2019 року.

22.02.2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву вх. ГСОО №3685/19, згідно якого відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що договір №4Б16045ЛИ від 02.07.2016 року в силу приписів ст.ст. 203,215, 657, 793 ЦК України є нікчемним, оскільки сторонами не додержано вимог закону про нотаріальне посвідчення договору. Отже, за думкою відповідача, зазначений договір не створює будь-яких правових наслідків для його сторін, а тому підстави для стягнення грошових коштів з ТОВ „Бонпассаж груп відсутні.

Ухвалою суду від 27.02.2019 року, в порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, підготовче засідання було відкладено на 01.04.2019 року.

12.03.2019 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив вх. ГСОО №4834/19, в порядку ст. 166 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої позивач проти доводів відповідача заперечує, вказуючи на те, що договір фінансового лізингу укладено сторонами у письмовій формі, при цьому ані умовами даного договору ані законодавством не передбачено обов`язкову нотаріальну форму для даного виду договору.

20.03.2019 року до суду від відповідача надійшли заперечення вх. ГСОО № 5399/19, в порядку ст. 167 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких відповідач на нікчемності договору фінансового лізингу наполягає, проти доводів позивача заперечує посилаючись на особливу природу договору лізингу, а оскільки під час виконання такого договору має відбутись перехід права власності щодо нерухомого майна, то в силу положень ст. 657 ЦК України, відповідний договір, за думкою відповідача, мав бути посвідчений нотаріально, тоді як відсутність такого посвідчення свідчить про його нікчемність.

28.03.2019 року від відповідача до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі вх. ГСОО №2-1418/19, згідно якого відповідач просив суд зупинити провадження у даній справі на підставі п.5 ч.1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, посилаючись на наявність об`єктивної неможливості розгляду справи №916/197/19 до вирішення Господарським судом м. Києва справи №910/2219/19 про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4Б16045ЛИ від 02.07.2016 року.

Ухвалою суду від 01.04.2019 року судом, в порядку ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, строк підготовчого провадження у справі № 916/197/19 було продовжено на 30 днів. Крім того, ухвалою суду від 01.04.2019р., за клопотанням позивача підготовче засідання, в порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, було відкладено на 12.04.2019 року.

02.04.2019 року від відповідача до суду надійшло, повторне клопотання про зупинення провадження у справі вх. ГСОО №2-1514/19, згідно якого відповідач просив суд зупинити провадження у даній справі на підставі п.5 ч.1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, посилаючись на наявність об`єктивної неможливості розгляду справи №916/197/19 до вирішення Господарським судом м. Києва справи №910/2219/19 про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4Б16045ЛИ від 02.07.2016 року та наявність аналогічної судової практики, згідно якої провадження у справі в аналогічних справах та в подібних відносинах було зупинено.

01.04.2019 року до суду від позивача надійшли заперечення щодо поданих відповідачем клопотань про зупинення розгляду справи №916/197/19, в яких позивач вказує на наявність в матеріалах справи усіх доказів, а також зазначає, що зупинення провадження у даній справі призведе до затягування розгляду справи, тоді як фактично підстави для такого зупинення, за думкою позивача, положеннями ст. 227 Господарського процесуального кодексу України не передбачені, а під час розгляду даної справи відповідач не позбавлений можливості заперечувати обставини щодо дійсності відповідного договору.

У судовому засіданні від 12.04.2019 року судом було відмовлено у задоволенні клопотань відповідача про зупинення провадження у даній справі, про що зазначено в протоколі судового засідання від 12.04.2019 року, з мотивів відсутності підстав для такого зупинення у розумінні приписів ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, адже об`єктивна неможливість розгляду даної справи до вирішення справи №910/2219/19 відсутня, оскільки суд не позбавлений можливості під час вирішення даного спору встановити наявність або відсутність у сторін зобов`язань за договором фінансового лізингу та надати відповідну правову оцінку позиціям сторін з зазначеного приводу з урахуванням наданих сторонами до матеріалів справи доказів.

Ухвалою суду від 12.04.2019р., в порядку ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено розгляд справи по суті на 06.05.2019 року.

У судовому засіданні 06.05.2019 року за присутності представників позивача та відповідача було заслухане вступне слово сторін та досліджено докази у справі, після чого судом було оголошено перерву у розгляді справи до 27.05.2019р., при цьому дата та час судового засідання були узгоджені з представниками сторін.

Між тим, представник відповідача у судове засідання від 27.05.2019 року не з`явився, однак, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи вх. ГСОО №10321/19 від 24.05.2019р., згідно якого просив суд відкласти розгляд справи з огляду на відрядження представника не надавши при цьому до клопотання доказів, підтверджуючих неможливість бути присутнім у судовому засіданні. Розглянувши зазначене клопотання, суд відмовив у його задоволенні, з огляду на те, що судом не визнано поважними причини неявки представника відповідача та, враховуючи обмежений строк розгляд справи, оскільки відповідачем письмово викладено свою позицію по суті спору в відповідних заявах, суд дійшов висновку розглянути справу за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні 27.05.2019 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні 27.05.2019 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 06.06.2019 року.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.07.2016р. між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк") (надалі банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Бонпассаж груп (надалі лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №4Б16045ЛИ, відповідно до якого банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

На дату укладання цього договору вартість майна становить 460072168,00 грн. (п. 1.2 договору).

У п. 1.3 договору вказано, що строк лізингу зазначено сторонами у п. 9.1 цього договору.

Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються додатком №2 (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 2.3.2 договору лізингоодержувач сплачує банку винагороди на рахунок, зазначений у п. 1.4 цього договору, відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, який зазначений у додатку 2.

У випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим договором, відсоткова винагорода за користування майном складає 24% річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно додатку №2 (п. 2.3.3 договору).

За умовами п. 2.3.4 договору лізингоодержувач сплачує банку на відповідний рахунок, зазначений у п. 1.4 договору, винагороду за користування майном отриманим в лізинг у розмірі, що визначається за наведеною у договорі формулою. Розрахунок винагороди здійснюється 25-го числа кожного поточного місяця, починаючи з дати прийому-передачі майна у лізинг. Нарахування та сплата винагороди здійснюється щомісячно з 25-го числа по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, зазначений в додатку 2, або дату остаточного погашення заборгованості за цим договором у день дострокового повного виконання зобов`язань за цим договором. У випадку несплати винагороди за користування майном, отриманим в лізинг, у зазначений термін, винагорода вважається простроченою.

Пунктом 2.5 договору передбачено право банку списувати кошти зі всіх поточних/депозитних рахунків лізингоодержувача та перераховувати на рахунки, зазначені у п. 1.4 договору, у будь-якій валюті при наявності на них необхідної суми коштів в межах сум, що підлягають сплаті банку за цим договором при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання).

Зобов`язання за цим договором виконуються в обумовлений ним термін/строк та на його умовах. Сума, що списана за договірним списанням або отримана на виконання зобов`язань за договором, самостійно банк розподіляє за рахунками обліку заборгованості лізингоодержувача (п. 2.6 договору).

У відповідності до п. 3.1 договору передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно акту прийому-передачі майна - зазначеним у додатку №3, що є невід`ємною частиною цього договору.

Акт прийому-передачі майна сторони укладають та підписують у дату укладання цього договору. З дати підписання сторонами акту прийому-передачі майна лізингоодержувач приймає його від банку в платне володіння та користування (п. 3.3 договору).

Пунктами 4.1, 4.3 договору визначено, що протягом усього терміну дії цього договору майно є власністю банка. Умови переходу права власності на майно: майно переходить у власність лізингоодержувача за умови сплати банку всієї суми лізингових платежів, а також всіх інших платежів за цим договором.

Відповідно до п. 5.2.1 договору банк зобов`язується передати майно в платне користування лізингоодержувачу на умовах та строки, що обумовлені цим договором. Після сплати всієї суми лізингових платежів та інших платежів, що передбачені цим договором, передати майно у власність лізингоодержувача та документ, що підтверджує повну сплату платежів за цим договором.

Лізингоодержувач зобов`язується, зокрема, повернути майно банку у випадку розірвання договору у стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежах за цим договором, а також відшкодувати заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання цього договору (п.п.6.2.4 договору); не зменшувати суму лізингових платежів, а також не затримувати виплату чергового лізингового платежу, якщо дані зміни не погоджені сторонами та не передбачені договорами про внесення змін до цього договору (п. 6.2.8 договору); сплачувати банку, зокрема, відсоткову винагороду за користування майном (п.п. 6.2.11 договору).

За умовами п. 8.2 договору, договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою банка шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача за 3 дні у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 днів. Порушення строків сплати винагород за договором.

Згідно з п. 9.1 договору строк його дії з дати підписання цього договору по 25.06.2036 р. У частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінений у випадках дострокового виконання зобов`язань лізингоодержувача за договором, у випадку розірвання договору.

Також у п. 9.2 договору зазначено, що він набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Строк дії цього договору обумовлений строком лізингу. Цей договір втрачає свою силу після виконання сторонами усіх зобов`язань по ньому.

Згідно п. 10.3 договору, його невід`ємними частинами є: додаток 1 (предмет фінансового лізингу - нерухоме майно), додаток №2 (графік лізингових платежів), додаток №3 (акт прийому-передачі майна).

У п. 10.4 договору зазначено, зокрема, що цей договір та додатки складено у 2-х примірниках, які мають однакову юридичну силу або у необхідній кількості примірників з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" у порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 20.10.2015 р., укладеного сторонами.

Всі зміни та доповнення до цього договору оформляються договором про внесення змін, що є невід`ємною частиною цього договору (п. 10.6 договору).

Так, до договору сторонами складено та підписано додаток №1, в якому зазначено, що банк є власником нерухомого майна (предмет фінансового лізингу) за адресами: Одеська область, Тарутинський район, смт Березине, вул. Жуковського, 36: будівля, Адмін. „А; операторська, „Б; котельня, „В; вбиральня „Г; пункт „Д; роздаточна „Е; насосна, „Ж; склад „З, навіс „И; сливІ; естакада, І-ІІІ; мостіння, V; №1-30 резервуари; Одеська обл., Балтський р-н, с. Білине, вул. Привокзальна, буд.. 1: літера „А адмінбудівля загальною площею 497,5 кв.м, літера „В котельня, літера „Г гараж, літера „Д гараж, літера „Е операторська, літера „К склад, літера „Л прохідна, літера „М вбиральня, літера „Н пож.депо, №1-24 резервуари, разом вартістю - 460 072 168,00 грн.

Також до договору складено додаток №2 - графік лізингових платежів (у якому визначено терміни платежів, лізингові платежі у рахунок викупу майна та залишки заборгованості лізингового платежу) (а.с. 31-35) та додаток №3 - акт №1 прийому-передачі майна, за яким відповідно до договору фінансового лізингу №4Б16045ЛИ від 02.07.2016р. банк на праві власності передав, а лізингоодержувач прийняв в платне володіння та користування нерухоме майно, визначене у додатку №1 до договору, на суму 460 072 168,00 грн. із зазначенням, що сторони не мають заперечень/застережень щодо передачі та отримання майна.

Разом з тим, як встановлено матеріалами справи сторонами неодноразово було укладено додаткові угоди до договору фінансового лізингу:

- додатковою угодою від 07.07.2016 року (підписана з використанням електронного цифрового підпису) було змінено п. 1.4 договору, а саме зазначено, що для здійснення лізингоодержувачем платежів за цим договором банк відкриває рахунки: №2608 для сплати вартості предмета лізингу; №0031 для сплати винагород за лізингом; 1877 для сплати винагороди за користування майном, отриманим в лізинг;

- додатковою угодою від 29.07.2016р. було змінено п. 1.4 договору та зазначено, що для здійснення лізингоодержувачем платежів за цим договором банк відкриває рахунки: №2608 для сплати вартості предмета лізингу; №0031 для сплати винагород; виключено з договору п.п.2.3.4 п. 2.3 договору та внесли зміни у п.п. 6.2.11 п. 6.2, виклавши його в наступній редакції: „6.2.11. Сплачувати банку: винагороду за відкриття рахунку „Фінансовий лізинг (оренда); лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; інші витрати банку, безпосередньо пов`язані з цим договором;

- додатковою угодою від 19.08.2016 р. (підписана з використанням електронного цифрового підпису) сторони внесли зміни до п. 9.1 договору, виклавши його в редакції: "Строк дії цього договору з дати підписання цього договору по 25.06.2026 року. У частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінений у випадках дострокового виконання зобов`язань лізингоодержувача за договором, у випадку розірвання договору". Також сторони змінили додаток №2 до договору - графік лізингових платежів, виклавши його у новій редакції, якою передбачено, зокрема, сплату лізингових платежів у рахунок викупу майна в сумі 460072168,00 грн. по 25.06.2026 р.

- додатковою угодою від 03.11.2016 р. (підписана з використанням електронного цифрового підпису) сторони внесли зміни з 07.11.2016 р. до п.п. 2.3.2 договору, виклавши його в редакції: „2.3.2 Відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 10,5% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, зазначений у додатку №2; з 07.11.2016 р. змінили п.п. 2.3.3 договору, виклавши його в редакції: „2.3.3. У випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим договором, відсоткова винагорода за користування майном складає 21% річних від суми залишку неоплаченої вчасно частини вартості майна, згідно додатку №2".

Як встановлено матеріалами справи, позивач звернувся до відповідача з листами від 13.03.2017 р., від 10.04.2017 р., від 29.01.2018 р., від 06.07.2018р. (а.с.61-68) в яких вимагав терміново сплатити суму простроченої заборгованості зі сплати відсоткової винагороди за договором фінансового лізингу №4Б16045ЛИ від 02.07.2016 р. відповідно в сумі 4100000,00 грн. станом на 13.03.2017 р., станом на 10.04.2017 р. в сумі 7800000,00 грн., станом на дату розірвання 15.06.2017 р. в сумі 19344115,02 грн. (відсоткова винагорода 18652089,34 грн., пеня 692025,68 грн.), станом на 05.07.2018р. в сумі 19322515,02 грн. (відсоткова винагорода 18630489,34 грн., пеня 692025,68 грн.). Зазначені листи були вручені відповідачу, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення та повідомленнями-розписками про вручення відправлення спецзв`язку.

Водночас 31.05.2017 року позивач звернувся до відповідача з повідомленням про розірвання договору фінансового лізингу (а.с. 58), згідно якого повідомив про наявність станом на 30.05.2017р. простроченої заборгованості більше ніж 30 днів з відсоткової винагороди за користування майном у сумі 7 800 000,00 грн. та вимагав в порядку п.п.6.2.11, 6.2.4, 8.2.3, п. 8.3, 8.4 розірвати з 15.06.2017 року договір фінансового лізингу №4Б16045ЛИ від 02.07.2016 р., сплатити існуючу заборгованість та по акту прийому-передачі повернути майно, що є предметом лізингу.

15.06.2017 року між сторонами у справі було складено акт прийому-передачі майна до договору фінансового лізингу №4Б16045ЛИ, за яким ТОВ „Бонпассаж груп передало, а банк прийняв на праві власності нерухоме майно: за адресами: Одеська область, Тарутинський район, смт Березине, вул. Жуковського, 36: будівля, Адмін. „А; операторська, „Б; котельня, „В; вбиральня „Г; пункт „Д; роздаточна „Е; насосна, „Ж; склад „З, навіс „И; сливІ; естакада, І-ІІІ; мостіння, V; №1-30 резервуари; Одеська обл., Балтський р-н, с. Білине, вул. Привокзальна, буд.. 1: літера „А адмінбудівля загальною площею 497,5 кв.м, літера „В котельня, літера „Г гараж, літера „Д гараж, літера „Е операторська, літера „К склад, літера „Л прохідна, літера „М вбиральня, літера „Н пож.депо, №1-24 резервуари, вартістю - 460 072 168,00 грн. із зазначенням, що сторони не мають заперечень/застережень щодо передачі та отримання майна.

Позивачем до матеріалів справи надано розрахунки заборгованості та штрафної санкції станом на 14.09.2018р. за договором (а.с. 69-70), банківські виписки з рахунків за період з 01.01.2000р. по 13.09.2018р. (а.с.71-100).

Позивач, посилаючись на неналежне виконання відповідачем обов`язку зі своєчасної сплати відсоткової винагороди за договором фінансового лізингу від 02.07.2016 р. №4Б16045ЛИ, звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача 19322361,38 грн., з яких 18 630 335,70 грн. заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном та 692 025,68 грн. пеня за порушення грошового зобов`язання.

Отже, предметом даного позову є майнова вимога банку щодо стягнення з відповідача заборгованості по відсотковій винагороді за користування майном та пені за договором лізингу.

За таких обставин до спірних правовідносин, які виникли між сторонами, мають застосовуватись, зокрема, положення чинного законодавства про лізинг.

У відповідності до ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Водночас, ст. 1 Закону України „Про фінансовий лізинг визначено, що фінансовий лізинг (далі - лізинг) це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Положеннями ст. 6 Закону України „Про фінансовий лізинг передбачено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

З огляду на викладене, із змісту ст. 1 Закону України „Про фінансовий лізинг вбачається, що дія вказаного закону поширюються на правовідносини лише за договором непрямого лізингу, коли лізингодавець спеціально придбає предмет лізингу у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов.

При цьому, із змісту укладеного між сторонами договору фінансового лізингу №4Б16045ЛИ від 02.07.2016р. передбачено передачу у лізинг майна, яке перебуває у власності лізингодавця, що відповідає визначенню прямого лізингу.

За таких обставин, норми Закону України „Про фінансовий лізинг не підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін, а вказані правовідносини регулюються виключно нормами Цивільного кодексу України та положеннями відповідного договору.

Отже, згідно з ст. 806 Цивільного кодексу України, до договору фінансового лізингу №4Б16045ЛИ від 02.07.2016р. застосовуються загальні положення про найм (оренду), викладені в параграфі 1 „Загальні положення про найм (оренду) глави 58 „Найм (оренда) Цивільного кодексу України.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч. 1 ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Так, відповідно до розрахунку позивача, який не спростовано відповідачем, станом 14.09.2018 заборгованість відповідача зі сплати відсоткової винагороди за користування майном за період з 02.07.2016р. до 15.06.2017р. складає 18 630 335,70 грн.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Однак, в порушення вимог ст.ст.73-74 Господарського процесуального кодексу України, відповідачем до суду не надано доказів, підтверджуючих сплату грошових коштів у розмірі 18 630 335,70 грн.

При цьому суд зазначає, що відповідачем, як не надано до суду доказів відсутності боргу так і контррозрахунку стягуваної суми, що дає суду підстави вирішувати спір за наявними письмовими доказами.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконав умови укладеного між сторонами договору №4Б16045ЛИ від 02.07.2016р., а саме не сплатив відсоткову винагороду за користування майном за період з 02.07.2016р. по 14.06.2017р. (15.06.2017р. об`єкт лізингу було повернуто позивачу).

За таких обставин, перевіривши розрахунок позивача щодо сплати відповідачем відсоткової винагороди у розмірі 18 630 335,70 грн. за користування майном за період з 02.07.2016р. до 15.06.2017р., суд визнає їх обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Умовами п. 7.1 договору визначено, що у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, по сплаті винагород, сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагород, неустойки - пені, штрафів, інших платежів/витрат за цим договором встановлюються сторонами тривалістю 15 років (п. 7.9 договору).

Пунктом 7.10 договору визначено, що нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань здійснюється протягом 15 років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане лізингоодержувачем.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання. Водночас вимогами п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки (штрафу, пені), а відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно формули розрахунку пені, наведеної в листі Національного банку України №25-011/388-1707 від 12.03.1997р. на виконання Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, сума простроченого платежу помножена на розмір пені за кожен день прострочення у відсотках, розділена на сто та помножена на кількість днів прострочення платежу буде дорівнювати сумі пені за прострочення платежу.

Суд, перевіривши здійснений позивачем розрахунок розміру пені (а.с.69-70) нарахованої станом на 15.06.2017 року вважає його вірним та обґрунтованим.

Разом з тим, суд розцінює критично доводи відповідача щодо нікчемності договору фінансового лізингу №4Б16045ЛИ від 02.07.2016р. та зазначає таке.

Так, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями ст. 657 Цивільного кодексу України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частинами 1 та 3 статті 760 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

При цьому, найм будівлі або іншої капітальної споруди врегульовано параграфом 4 глави 58 Цивільного кодексу України, де визначено особливості найму виключно нерухомого майна.

Згідно з ч.1 ст. 793 Цивільного кодексу України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Частиною 2 статті 793 Цивільного кодексу України визначено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ст. 794 Цивільного кодексу України, право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Так, відповідач посилається на те, що договір фінансового лізингу №4Б16045ЛИ від 02.07.2016р.є нікчемний, оскільки нотаріально не посвідчений.

Дійсно, судом встановлено, що договір фінансового лізингу №4Б16045ЛИ від 02.07.2016, укладений між позивачем та відповідачем, нотаріально не посвідчено.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу.

У той же час, згідно ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною 2 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч.1ст.181 ГК України).

При цьому із змісту договору фінансового лізингу вбачається, що сторони дійшли згоди про те, що договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін (пункт 9.2 договору).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений (стаття 209 Цивільного кодексу України)

Між тим, у частині 2 статті 806 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

З аналізу ч. 2 ст. 806 та параграфу 1 Глави 58 Цивільного кодексу України вбачається, що у частині 2 статті 806 Цивільного кодексу України закріплена бланкетна норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 Глави 58 ЦК України).

Отже, до договору лізингу можуть застосовуватися тільки норми параграфу 1 Глави 58 Цивільного кодексу України, а не інші параграфи цієї глави. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

З урахуванням вищевикладеного, положення статей 657, 793, 794 Цивільного кодексу України, які містяться в параграфі 1 Глави 54 та параграфі 4 Глави 58 цього кодексу до договору лізингу не підлягають застосуванню, що витікає з правових норм параграфу 6 та параграфу 1 глави 58 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, у відповідності до ст. 639 Цивільного кодексу України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Однак, жодних домовленостей між сторонами про нотаріальне посвідчення цього договору не існувало, що не спростовано відповідачем.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що договір, укладений між позивачем і відповідачем, не потребує нотаріального посвідчення, а тому немає підстав вважати такий договір нікчемним.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк та стягнення з відповідача заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном у розмірі 18 630 335,70 грн. та пені у розмірі 692 025, 68 грн.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору у сумі 289 835,42 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Бонпассаж груп (67801, Одеська обл., смт Овідіополь, вул. Євгена Колісниченка, буд. 9; ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50; ) 18 630 335/вісімнадцять мільйонів шістсот тридцять тисяч п`ятсот сімдесят/грн. 70 коп. заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном, 692 025/шістсот дев`яносто дві тисячі двадцять п`ять/грн. 68 коп. пені та 289835/двісті вісімдесят дев`ять тисяч вісімсот тридцять п`ять/грн. 42 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 06 червня 2019 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська