ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. ОдесаСправа № 923/1020/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: В.В. Бєляновського, К.В. Богатиря,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СИНЄВИР"

на рішення Господарського суду Херсонської області від 13.02.2019 (суддя Литвинова В.В., м. Одеса, повний текст складено 18.02.2019)

у справі № 923/1020/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕФ ЕС МАККЕНЗІ-Україна"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "СИНЄВИР"

про стягнення заборгованості в сумі 17024,78 грн за договором на перевезення вантажу,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕФ ЕС МАККЕНЗІ-Україна" звернулось до Господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "СИНЄВИР" про стягнення заборгованості у розмірі 17024,78 грн за договором на перевезення вантажу.

Позовні вимоги мотивовано втратою вантажу під час його перевезення автотранспортним засобом ВТ 9736 АР (водій ОСОБА_1 ), яке виконувалося відповідачем по міжнародній вантажно-транспортній накладній СМР № 188876.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 13.02.2019 у справі №923/1020/18 позовні вимоги задоволено в повному обсязі: стягнуто з ТОВ "СИНЄВИР" на користь ТОВ "ЕФ ЕС МАККЕНЗІ - Україна" вартість втраченого вантажу у сумі 17024,78 грн, а також 9500,00 грн витрат зі сплати правничої допомоги та 1762,00 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано обґрунтованістю позовних вимог.

Не погодившись із рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "СИНЄВИР" звернулось із апеляційною скаргою, в якій просило оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх обставин справи. Так, скаржник вказав, що СМР № 188876 з відміткою про нестачу не є належним та допустимим доказом втрати вантажу, дана втрата не могла статися з вини відповідача, оскільки ані ТОВ "СИНЄВИР", ані його водій не мали прямого доступу до товару, що перевозився; пломби при розвантаженні не були пошкоджені, відтак, як зазначив відповідач, в машині було стільки товару, скільки його завантажили.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач послався на те, що відмітка про пошкодження вантажу, зроблена його одержувачем на міжнародній транспортній накладній (CMR), є достатнім доказом такого пошкодження, навіть при відсутності складеного сторонами акта про його пошкодження.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами ч. 10 ст. 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч. 2 ст.270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Станом на час прийняття даної постанови до суду не надійшло клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку без проведення судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

30.08.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕФ ЕС МАККЕНЗІ-Україна" (експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "КЕРРІЛЕНД ЛОГІСТІКС ЛТД" (клієнт) було укладено договір транспортного експедирування № 28032/1 (далі - Договір), за умовами якого експедитор взяв на себе зобов`язання за плату та за рахунок клієнта надати останньому комплекс транспортно-експедиційних послуг, пов`язаних з організацією перевезень, зберіганням, доставкою вантажів.

Відповідно до п. 1.3 вказаного договору умови надання послуг, а також перелік операцій, які необхідні для здійснення перевезень узгоджуються сторонами в заявках. Заявка є невід`ємною частиною даного договору.

Пунктами 2.1.1, 2.1.2 договору передбачено права експедитора для виконання своїх обов`язків за даним договором залучати третіх осіб, зокрема перевізників, порти, склади, судохідні компанії/їх агентів, експедиторські та інші організації, які є резидентами або нерезидентами України; укладати договори й угоди з такими третіми особами від свого імені та за рахунок клієнта.

Експедитор несе відповідальність за втрату чи пошкодження вантажу та/або його упаковки, спричинені діями чи бездіяльністю залучених ним автоперевізників за умови належного виконання клієнтом обов`язків, передбачених п.п. 2.4.4., 2.4.5 даного договору.

На підставі вказаного договору клієнт доручив експедитору організувати перевезення вантажу (полотно оброблене для живопису) за маршрутом Нінгбо (Китай) - Одеса - Дніпро (Україна), одержувач вантажу Приватне підприємство "КІДДІ-КО".

До м. Одеси вантаж було доставлено по домашньому коносаменту № 1132723 (лінійний коносамент ООLU) в кількості 787 місць, що підтверджується формою ЄУД та актом огляду № UJ24433-OOOLU 7325113.

Для безпосереднього виконання перевезення за маршрутом Одеса - Дніпро (Україна) 12.01.2018 між ТОВ "ЕФ ЕС МАККЕНЗІ-Україна" (замовник) та ТОВ "СИНЄВИР" (перевізник) було укладено договір-заявку № AMIGL170465394A CLQD17111880 GLNL17111772. Перевезення виконувалося на підставі СМР № 180878.

Зазначеним договором-заявкою визначені особливі умови перевезення, зокрема:

- дана заявка має силу договору на разове перевезення;

- умови перевезення визначаються умовами Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів та іншими нормативними актами України у відповідності до умов перевезення;

- перевізник несе повну матеріальну відповідальність за вантаж, завантажений в автомобіль з моменту завантаження до моменту розвантаження автомобіля;

- перевізник зобов`язаний відшкодувати збитки, спричинені повною чи частковою втратою вантажу, розмір суми, яка підлягає відшкодуванню, визначається на підставі вартості вантажу в місці й у час прийняття його для перевезення;

- перевізник зобов`язаний прослідкувати (вимагати від отримувача) за тим, щоб після передачі вантажу отримувачу в CMR/ТТН у відповідній графі «ОТРИМУВАЧ» повинна бути печатка отримувача, вказаного в графі товаросупровідного документа (CMR/ТТН).

Як вбачається з СМР № 188876, Упаковочного листа від 25.10.2017 № SP20171025, акта огляду Ref. № UJ22433-OOLU 7325113 та відповідного комерційного рахунку, в автомобіль ВТ 9736 АР (водій ОСОБА_2 .А.) в порту Одеса завантажено 787 картонних коробок з полотнами, обробленими для живопису, загальною площею полотен 14994,4 м2 на суму 13539,94 доларів США.

Водієм автотранспортного засобу ніяких зауважень при прийнятті вантажу зроблено не було.

Як зазначило ТОВ "ЕФ ЕС МАККЕНЗІ-Україна" у своєму позові, при розвантаженні автомобіля отримувачем вантажу одержано лише 758 коробок загальною площею 14446 м2, що підтверджено відміткою, зробленою вантажоодержувачем в СМР № 188876, при цьому водієм автотранспортного засобу також ніяких зауважень зроблено не було. Таким чином, позивач стверджує, що втрата вантажу відбулась під час його перевезення автотранспортним засобом ВТ 9736 АР (водій ОСОБА_1 ), яке виконувалося відповідачем по СМР № 188876, з чого вбачається вина позивача перед клієнтом. Відповідно до розрахунку позивача вартість втраченого вантажу склала 17 024,78 грн.

Позивач отримав від клієнта (ТОВ "КЕРРІЛЕНД ЛОГІСТІКС ЛТД") претензію про відшкодування вартості втраченого вантажу на вищевказану суму, у т.ч. ПДВ, яка підготовлена на підставі претензії вантажоодержувача - Товариства з обмеженою відповідальністю "КІДДІ-КО". Вказана претензії задоволена позивачем шляхом оплати 17024,78 грн. за платіжним дорученням № 817 від 19.03.2018.

З метою відшкодування збитків, пов`язаних з втратою вантажу, позивач звернувся до відповідача з відповідною претензією №1-ю від 06.03.2018, яка залишена останнім без задоволення, що зумовило звернення ТОВ "ЕФ ЕС МАККЕНЗІ-Україна" з вказаним вище позовом до господарського суду.

Розглянувши спір по суті, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків в розмірі 17 024,78 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судова колегія не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з огляду на наступне.

За своєю правовою природою договір №28032/1 від 30.08.2017 є договором транспортного експедирування у якому обов`язки експедитора мають одночасно виконавчий та організаційний характер, що узгоджується зі змістом статті 929 ЦК України.

За приписами статті 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Згідно до ст. 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

Транспортне експедирування як вид господарської діяльності не може розглядатися окремо від перевезення, це комплекс заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях (сортування вантажів під час їх прийняття до перевезення, перевалка вантажів у процесі їх перевезення, облік надходження вантажів під час видачі вантажу тощо), і саме це дає підстави розглядати її допоміжним щодо перевезення видом діяльності. Тому кожна послуга, що надається експедитором клієнту, по суті є транспортною послугою.

Відносини учасників транспортно-експедиторської діяльності встановлюються на основі договорів. Учасники цієї діяльності вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов взаємовідносин, що не суперечать чинному законодавству.

Згідно з ст. 932 ЦК України експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов`язків за договором транспортного експедирування інших осіб, експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Статтею 934 ЦК України передбачено, що за порушення обов`язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

Частиною третьої статті 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" також передбачено, що експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, які притягнені ним до виконання договору транспортного експедирування, в тому ж порядку, як і за власні дії.

Статтею 909 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно зі статтею 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Відповідно до статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Статтею 920 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до статті 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 314 ГК України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини; за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, у разі втрати або нестачі вантажу перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Зазначена норма передбачає принцип винності в разі відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування й ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту. Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування й ушкодження вантажу лише у випадках, коли він винен у несхоронності вантажу. При цьому обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на ньому.

Отже, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов`язаної сторони.

Перевізник несе відповідальність, якщо не доведе, що втрата, псування й ушкодження вантажу відбулися внаслідок обставин, яким він не міг запобігти чи усунення яких від нього не залежало, зокрема внаслідок вини перевізника чи відправника вантажу; особливих природних властивостей перевезеного вантажу; недоліків тари й пакування, яких не можна було встановити шляхом зовнішнього огляду при прийманні вантажу до перевезення й інших обставин, передбачених законом.

Із зазначеного вбачається, що перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, коли причиною його незбереження була непереборна сила. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, що не підлягає під визначення непереборної сили, відповідно до частини 1 статті 924 Цивільного кодексу України не звільняють перевізника від відповідальності за незбереження вантажу.

Таким чином, законодавець покладає на перевізника обов`язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу.

Як вище зазначалось, укладеним між сторонами договором-заявкою № AMIGL170465394A CLQD17111880 GLNL17111772 визначено, що умови перевезення визначаються умовами Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (далі Конвенція) та іншими нормативними актами України у відповідності до умов перевезення.

Відповідно до статті 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, Женева, 19 травня 1956 року (до якої Україна приєдналась 01.08.2006) ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах.

Статтею 3 Конвенції визначено, що перевізник відповідає за дії і недогляди своїх агентів, службовців та всіх інших осіб, до послуг яких він звертається для виконання перевезення, коли такі агенти, службовці чи інші особи виконують покладені на них обов`язки, як за власні дії і недогляди.

Пунктами 1, 2 статті 17 Конвенції визначено, що перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за затримку доставки. Перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути.

Пунктом 1 статті 18 Конвенції встановлено, що тягар доказу того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викликані обставинами, зазначеними в пункті 2 статті 17, лежить на перевізнику.

Відповідно до статті 23 Конвенції, перевізник зобов`язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення.

Враховуючи наведені положення законодавства та умови договору, з моменту прийняття вантажу до перевезення без будь-яких зауважень, відповідальність за його схоронність до моменту передання вантажоодержувачу несе перевізник, у даному випадку - Товариство з обмеженою відповідальністю "СИНЄВИР".

Статтею 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з приписами ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

З аналізу наведених вище норм вбачається, що відповідальність експедитора за договором транспортного експедирування базується на загальних принципах відповідальності за порушення цивільно-правових зобов`язань. Зокрема, у разі порушення умов договору експедитором, клієнт може вимагати розірвання договору, зміни умов зобов`язання, відшкодування збитків. При цьому розмір збитків, залежно від умов договору, відшкодовуються у розмірі оголошеної або дійсної вартості вантажу. Дійсна вартість вантажу визначається виходячи з ціни, зазначеної в договорі чи рахунку продавця. За її відсутності вартість визначається за середньою ціною на аналогічний товар. Клієнт вправі вимагати від експедитора сплати неустойки, незалежно від відшкодування збитків, якщо це передбачено договором.

Отже, відповідальним перед клієнтом за своєчасне та належне транспортування вантажу лишається експедитор, який має право в порядку регресу відшкодувати збитки, заподіяні невиконанням чи неналежним виконанням обов`язків іншою особою, а також застосувати інші засоби відповідальності, що передбачені договором між експедитором та перевізником або цивільним законодавством.

Таким чином, можна виокремити межі відповідальності експедитора та перевізника: у транспортно-експедиторських відносинах експедитор несе відповідальність як перед клієнтом за організацію і забезпечення перевезення вантажу, так і перед перевізником за належне оформлення транспортних документів та відповідність таким документам вантажу, який відправляється; експедитор несе відповідальність перед клієнтом за дії третіх осіб (перевізників), залучених ним для виконання договору транспортного експедирування.

Відтак, за загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина 1 статті 22, стаття 611, частина 1 статті 623 ЦК України). Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Таким чином, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків, надати докази невиконання зобов`язань і підтвердити причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Для міжнародних перевезень використовується товарно-транспортна накладна міжнародної форми (CMR).

Відповідно до статей 4, 9 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної; вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Відповідно до статті 5 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Перший примірник передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.

Вимоги до вантажної накладної передбачені статтею 6 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, а саме вантажна накладна містить такі дані: a) дата і місце складання вантажної накладної; b) ім`я та адреса відправника; c) ім`я та адреса перевізника; d) місце і дата прийняття вантажу до перевезення і передбачене місце його доставки; e) ім`я та адреса одержувача; f) прийняте позначення характеру вантажу і спосіб його упакування та, у випадку перевезення небезпечних вантажів, їх загальновизнане позначення; g) кількість вантажних місць, їх спеціальне маркування і нумерація місць; h) вага вантажу брутто чи виражена в інших одиницях виміру кількість вантажу; i) платежі, пов`язані з перевезенням (провізна плата, додаткові платежі, митні збори, а також інші платежі, що стягуються з моменту укладання договору до доставки вантажу); j) інструкції, необхідні для виконання митних та інших формальностей; к) заява про те, що перевезення здійснюється, незалежно від будь-яких умов, згідно положень дійсної Конвенції.

У випадку потреби, вантажна накладна повинна також містити наступні дані: a) заява про те, що перевантаження забороняється; b) платежі, які відправник зобов`язується сплатити; c) сума платежу, що підлягає сплаті при доставці; d) декларована вартість вантажу і сума додаткової цінності його для відправника; e) інструкції відправника перевізнику відносно страхування вантажу; f) погоджений термін, протягом якого повинно бути виконано перевезення; g) перелік документів, переданих перевізнику.

Сторони можуть внести у вантажну накладну будь-яку іншу інформацію, яку вони вважають корисною.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Статтею 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінка доказів - це визначення їх об`єктивної дійсності, правдивості та достовірності. Способи перевірки і дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів із точки зору їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку є усунення протиріч між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що випливають із отримуваної доказової інформації. Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому суд у кожному випадку повинен навести мотиви, з яких він приймає одні докази та відхиляє інші.

Оцінюючи надані ТОВ "ЕФ ЕС МАККЕНЗІ-Україна" докази на підтвердження нестачі вантажу, яка була виявлена після його перевезення водієм відповідача, судова колегія виходить з наступного.

До обставин справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, відносяться саме обставини заподіяння збитку замовнику під час перевезення вантажу автомобільним транспортом в Україні.

Належними доказами підтвердження розміру заподіяного збитку під час перевезення вантажу є товарно-транспортна накладна з відміткою вантажоотримувача про нестачу/втрату вантажу та акт встановленої форми, що складається в такому випадку. За приписами ст. 158 Статуту автомобільного транспорту лише зазначені документи можуть підтверджувати обставини, які є підставою для застосування матеріально-правової відповідальності в разі втрати, пошкодження вантажу.

Так, за положеннями статті 158 Статуту автомобільного транспорту Української РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 27 червня 1969 року № 401, обставини, що можуть служити підставою для матеріальної відповідальності автотранспортних підприємств або організацій, вантажовідправників, вантажоодержувачів при автомобільних перевезеннях, стверджуються записами в товарно-транспортних документах, а в разі розбіжності між автотранспортним підприємством або організацією і вантажовідправником (вантажоодержувачем) - актами встановленої форми. Перелік обставин, що підлягають засвідченню записами в товарно-транспортних документах, форми актів і порядок їх складання встановлюються Правилами.

Так, форма акта наведена в додатку 4 до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363.

Згідно з п.п. 15.2, 15.3. названих вище Правил перевізник, вантажовідправник і вантажоодержувач засвідчують в акті такі обставини:

а) невідповідність між найменуванням, масою і кількістю місць вантажу в натурі і тими даними, які зазначені у товарно-транспортній накладній;

б) порушення або відсутність пломб на кузові автомобіля або контейнері;

в) простій автомобіля у пунктах вантаження і розвантаження понад встановлені норми часу;

г) інші обставини (пошкодження упаковки, вантажу), які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності сторін.

Записи в акті засвідчуються підписами вантажовідправника (вантажоодержувача) і водія. Односторонні записи в акті як вантажовідправника (вантажоодержувача), так і водія вважаються недійсними.

При відмові від складання акта або від внесення записів у товарно-транспортну накладну у випадках недостачі, псування або ушкодження вантажу акт складається за участю представника незацікавленої сторони (п. 15.5 вказаних Правил).

Однак, як свідчать матеріали даної справи, в порушення вищевикладених вимог чинного законодавства акт стосовно нестачі вантажу взагалі не складався.

Натомість на підтвердження прийняття вантажу до перевезення позивачем було надано копію CMR № СМР № 188876, у графі 24 якої «Вантаж одержано» міститься відбиток печатки та підпис одержувача вантажу - Приватного підприємства "КІДДІ-КО". Разом з тим, нижче наявна відмітка «Приняла 758 шт (недостача 29 шт)» та підпис невідомої особи. Судова колегія зауважує, що з даної відмітки неможливо встановити, хто і коли її поставив.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачем в даній справі не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України факт втрати (нестачі) вантажу перевізником ТОВ "СИНЄВИР", у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а у позові слід відмовити.

Згідно із ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги покладаються на позивача, так само як і його витрати на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 277, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СИНЄВИР" задовольнити.

Рішення Господарського суду Херсонської області від 13.02.2019 у справі №923/1020/18 скасувати, в позові відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕФ ЕС МАККЕНЗІ-Україна" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СИНЄВИР" витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд справи у сумі 2643,00 грн.

Доручити Господарського суду Херсонської області видати відповідний наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя В.В. Бєляновський

Суддя К.В. Богатир