ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/360/19
м. Одеса, проспект Шевченка, 29

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів Колоколова С.І.,

Разюк Г.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

на рішення Господарського суду Одеської області

від 25 березня 2019 року (повний текст складено 01.04.2019р.)

по справі № 916/360/19

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Житло Сервіс

про стягнення 29 634,23 грн.,-

суддя суду першої інстанції: Петров В.С.

дата і місце прийняття рішення: 25.03.2019р., м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Житло Сервіс про стягнення пені за прострочення оплати за переданий природний газ в сумі 26573,70 грн., 3% річних в сумі 1811,84 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1248,69 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу № 5133/15-ТЕ-23 від 20.10.2015р. в частині своєчасної оплати за переданий газ. З огляду на що, позивачем нараховано відповідачу пеню відповідно до п.8.2 договору та згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України суму 3% річних та інфляційні.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.03.2019р. по справі №916/360/19 (суддя Петров В.С.) відмовлено у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

У вказаному рішенні суд першої інстанції зазначив, що заборгованість за поставлений природний газ у жовтні - грудні 2015 року відповідачем погашена в повному обсязі 25.02.2016р., тобто до набрання чинності Законом України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії, зважаючи на що станом на 11.02.2019 р. (дата звернення ПАТ НАК Нафтогаз Україна із даною позовною заявою до суду) у позивача були відсутні правові підстави для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат за неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором № 5133/15-ТЕ-23 від 20.10.2015р., оскільки ч. 3 ст. 7 Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до 30 листопада 2016 року, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані - підлягають списанню з 30 листопада 2016 року.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для нарахування відповідачу пені в сумі 26573,70 грн., 3% річних в сумі 1811,84 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1248,69 грн. за прострочення оплати за переданий природний газ та, відповідно, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, якою позивач просить рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2019р. по справі №916/360/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з посиланням на те, що рішення суду є незаконним та ухваленим із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Звертаючись з апеляційною скаргою скаржник зазначає, що суд першої інстанції не надав правової оцінки факту, що за отриманий природний газ відповідач розрахувався з порушенням строків оплати, які визначені п. 6.1 договору купівлі-продажу природного газу, що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права.

Крім того, апелянт стверджує, що за положеннями ст. 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» учасниками процедури врегулювання заборгованості є теплопостачальні та теплогенеруючі підприємства, включені до реєстру. Водночас, матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру.

З огляду на викладене, апелянт вказує, що списання заборгованості є неправомірним, а відмова у задоволенні позовних вимог незаконною.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.04.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2019р. у справі №916/360/19, вирішено розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, встановлено відповідачу строк для подання відзиву.

07.05.2019р. від Товариства з обмеженою відповідальністю Житло Сервіс до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким відповідач не погоджується з її доводами, просить залишити оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 жовтня 2015 р. між Публічним акціонерним товариством „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Житло Сервіс (споживач) укладено договір №5133/15-ТЕ-23 постачання природного газу, згідно п. 1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2015 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі газ) на умовах цього договору.

Відповідно до п. п. 1.2., 1.3. договору газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню. За цим договором постачається природний газ власного видобутку (видобутий на території України), а у разі його нестачі імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на миту територію України).

За положеннями п. 2.1 договору постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2015 року по 31 грудня 2015 року (включно) газ обсягом до 195,00 тис. куб. метрів (сто дев`яносто п`ять тисяч куб.м.), у тому числі по місяцях (тис. куб.м): у жовтні до 35,00; у листопаді до 65,00; у грудні до 95,00.

Положеннями п. 3.4. договору встановлено, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу споживача.

У відповідності до п. 5.2 договору ціна за 1000 куб.м газу на дату укладання договору становить 1770,74 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування та розподіл природного газу, крім того збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ 2%, податок на додану вартість 20%. Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами 689,10 грн., крім того ПДВ 20% 137,82 грн., всього з ПДВ 826,92 грн. (вісімсот двадцять шість дев`яносто дві гривні 90 коп.). В структурі тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами, затвердженого постановою НКРЕКП, враховано вартість газу на виробничо-технологічні витрати та власні потреби газорозподільного підприємства. До сплати за 1000 куб.м природного газу 2495,25 грн., крім того ПДВ 20% 499,05 грн., всього з ПДВ 2994,30 грн.

Пунктом 5.5 договору передбачено, що загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Згідно з п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За умовами п. 8.2 договору у разі невиконання споживачем пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до розділу 12 договору останній набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 жовтня 2015 року і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов договору ПАТ НАК Нафтогаз Україна з жовтня 2015 року по грудень 2015 року включно було поставлено, а ТОВ Житло Сервіс прийнято природного газу на загальну суму 479632,95 грн., що вбачається з актів приймання передачі природного газу від 31.10.2015р., від 30.11.2015р., від 31.12.2015р.

Водночас, позивач зазначає, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконував зобов`язання у строк, визначений договором, чим порушив умови господарського зобов`язання.

Як вбачається з доданого до позову розрахунку штрафних санкцій (а.с. 22-23), за поставлений у жовтні 2015 року природний газ на суму 97964,51 грн. відповідачем здійснено остаточну оплату 14.12.2015 р., за поставлений у листопаді 2015 року природний газ на суму 160778,92 грн. відповідачем здійснено остаточну оплату 26.02.2016 р., а за поставлений у грудні 2015 року природний газ на суму 220889,52 грн. відповідачем здійснено остаточну оплату 26.02.2016 р.

Крім того, з наданої ПАТ НАК Нафтогаз Україна виписки операції по ТОВ Житло Сервіс за період з 01.10.2015р. по 30.09.2016р. вбачається, що відповідачем на виконання умов договору № 5133/15-ТЕ-23 від 20.10.2015 р. було сплачено 479632,95 грн.

З огляду на викладене, за неналежне виконання умов договору позивач нарахував відповідачу пеню, 3% річних та інфляційні.

Вказані обставини стали підставою звернення Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до господарського суду з відповідним позовом.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

За положеннями ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, за умовами п. 8.2 договору у разі невиконання споживачем пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, позивач на підставі умов договору та положень чинного законодавства нарахував відповідачу до стягнення 26573,70 грн. пені., 3% річних у розмірі 1811,84 грн. та інфляційні на суму 1248,69 грн.

Разом з тим, колегія суддів зазначає наступне.

30.11.2016р. набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016р.

Відповідно до положень статті 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі статтею 2 Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною першою статті 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Положеннями частини 3 статті 7 Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів зазначає, що частина третя статті 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування приписів частини третьої статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07.02.2018р. у справі № 927/1152/16, від 20.12.2018 у справі №904/1619/18, від 18.12.2018р. у справі №905/301/18.

Матеріали справи свідчать, що заборгованість за поставлений природний газ, була погашена останнім в повному обсязі станом на 25.02.2016р., що підтверджується розрахунком наданим позивачем, тобто до набрання чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

З огляду на викладене, спростовуються доводи, викладені ПАТ "НАК "Нафтогаз України" у апеляційній скарзі, про безпідставне застосування судом попередньої інстанції до спірних правовідносин сторін приписів частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" у зв`язку з відсутністю доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості та виключає можливість стягнення на користь позивача заявленої суми пені, 3% річних та інфляційної індексації, що були нараховані на суму боргу сплачену відповідачем до набрання чинності зазначеним Законом.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (див. рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 п.58).

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2019р. по справі №916/360/19 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова відповідно до ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк у встановлених ч.3 ст. 287 ГПК України випадках.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Колоколов С.І.

Суддя Разюк Г.П.