СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2019 р. Справа №922/3528/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу відповідача Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради, м.Харків, (вх.№964Х/1-40) на рішення Господарського суду Харківської області від 25.02.2019 року по справі №922/3528/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут», м.Харків,

до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради, м.Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Державної казначейської служби України у Немишлянському районі м.Харкова,

про стягнення коштів у розмірі 6355,37 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут» звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради про стягнення заборгованості в розмірі 6355,37 грн., яка складається з: 970,96 грн. - 3% річних, 5384,41 грн. - інфляційні втрати, підставою нарахування якої стало прострочення виконання відповідачем проведення розрахунків за надані населенню послуги з газопостачання, на які надаються субсидії, що мало місце протягом періоду грудня 2015 року. Також позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 25.02.2019 року у справі №922/3528/18 (суддя Аюпова Р.М., повний текст складено 27.02.2019 року) позов задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут» 3% річних в сумі 970,96 грн., інфляційні втрати в сумі 5384,41 грн. за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), управління багатоквартирним будинком, вивезення побутового сміття та рідких нечистот, а також судові витрати в сумі 1762,00 грн.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 25.02.2019 року та прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що:

- спільні протокольні рішення не встановлюють будь-яких строків, на протязі яких він зобов`язаний відшкодувати позивачу вартість послуг, наданих пільговикам. При цьому, апелянт не є стороною спільних протокольних рішень не може впливати на порядок нарахування та виплату наданих позивачем послуг;

- до повноважень апелянта як головного розпорядника коштів належить лише вчасне та у повному обсязі здійснення нарахування відповідних компенсацій у межах затверджених видатків та бюджетних асигнувань;

- державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами, що і мало місце в даному випадку;

- акти звірки взаємних розрахунків підтверджує лише факт надання послуг та містить суму, яка підлягає оплаті, Але не є письмовою вимогою про оплату. Вказані акти не є належними і допустимими доказами підтвердження позовних вимог і не свідчать про факт визнання апелянтом неналежного виконання договірних зобов`язань;

- позивачем не доведено, що строк зазначений у п.8 Порядку №256 був порушений апелянтом та не доведено саме з якої дати має місце прострочення оплати.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.04.2019 року відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, встановлено строк позивачу для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі, а також встановлено учасникам справи строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи повідомлень відділення зв`язку, копію ухвали суду від 12.04.2019 року отримано позивачем, відповідачем та третьою особою 17.04.2019 року та 18.04.2019 року.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу (вх.№4277 від 25.04.2019 року), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

03.05.2019 року відповідач звернувся до суду із заявою (вх.№4443), в якій просив залучити до матеріалів справи документи, а саме копії судових рішень по аналогічним справам, в яких судами було відмовлено у задоволенні позову. За висновками судів, державою визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті, усуває відповідача (управління праці та соціального захисту) від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

Спір у справі, що переглядається в апеляційному порядку, стосується стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне перерахування позивачу коштів за надані послуги з постачання газу населенню Немишлянського району Харківської міської ради, яке отримує субсидії.

Матеріалами справи підтверджено та не оспорюється сторонами, Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут» протягом 2015 року здійснювало постачання природного газу населенню Немишлянського району Харківської міської ради, яке отримує субсидії, на загальну суму 6664046,00 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут» (постачальник, позивач у справі) з 01.07.2015 року здійснює господарську діяльність з постачання природного газу на підставі ліцензії на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, виданої Національною Комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг України (далі - НКРЕКП), згідно рішення №1588 від 21.05.2015 року (переоформлена на безстрокову рішенням НКРЕКП від 08.09.2015 року №2283), з 11.05.2017 року - на підставі рішення НКРЕКП №633 від 11.05.2017 року.

Як зазначає позивач, ТОВ «Харківгаз Збут» з метою отримання оплати вартості спожитого природного газу у 2015 році, протягом 2015 року та на початку 2016 року уклало спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України (далі - СПР), які підписані зі сторони Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, Департаменту фінансів Харківської обласної державної адміністрації, ТОВ «Харківгаз Збут», ПАТ «Харківміськгаз», Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», ПАТ «Укртрансгаз» на підставі актів звіряння розрахунків за надані послуги між ТОВ «Харківгаз Збут» та Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради повинно було забезпечити відшкодування ТОВ «Харківгаз Збут» вартість спожитого газу абонентами фізичними особами Немишлянського району, яким призначено субсидію.

Відповідно до розділів 1 протокольних рішень, його предметом є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 року «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій».

В розділі 2 протокольних рішень погоджено перелік підприємств, що беруть участь у проведенні розрахунків та послідовність їх виконання сторонами - учасниками.

Відповідно до спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, по частині спільних протоколів рішень на суму 6118798,65 грн. (нарахування грудня 2015 року) Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради грошові кошти були перераховані в повному обсязі та своєчасно.

При цьому, по частині підписаних спільних протокольних рішень №№ 759, 767/у від 23.02.2016 на суму 1218766,00 грн. грошові кошти Управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради були перераховані позивачу несвоєчасно, що стало підставою для звернення із даним позовом до суду про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради 3% річних в розмірі 970,96 грн., розрахованих та інфляційних втрат у сумі 5384,41 грн. згідно положень статті 625 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року №20), Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію (затверджені наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 року №493/688) та Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року №256), відповідно до яких, на думку позивача, остаточні розрахунки повинні здійснюватися відповідачем в восьмиденний термін з дати підписання СПР.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись, зокрема на те, що даний спір не належить до юрисдикції господарських судів, відповідач взагалі не є належним відповідачем у даній справі, оскільки не проводить розрахунки з позивачем, а також вважає, що позивачем невірно розраховано річні відсотки та інфляційні втрати.

Такі ж самі аргументи зазначені відповідачем і в апеляційній скарзі.

Відповідач стверджує, що Порядком № 20 не передбачено конкретних строків проведення розрахунків, а в пункті 8 Порядку № 256 передбачено п`ятиденний термін здійснення розрахунків із постачальниками відповідних послуг головним розпорядником коштів лише після отримання сум субвенцій на рахунки головного розпорядника. Інші строки проведення розрахунків по призначених субсидіях для головного розпорядника коштів Порядками № 20, 493, 256 не визначені.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає, що відповідно до спільних протокольних рішень № 759 та № 767/у від 23.02.2016 року про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України відповідач повинен був здійснити відповідне відшкодування позивачу у строк протягом восьми днів з дня підписання СПР. Однак відповідачем був здійснений розрахунок по вищевказаним спільним протокольним рішенням на суму 538441,00 грн. лише 29.03.2016 року, тобто 22 дні прострочки.

Пунктами 1, 6 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту тощо.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Статтею 19 вказаного Закону встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно з положеннями частин першої-третьої статті 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні.

Наведене регулювання визначено постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» (далі - Порядок, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Аналіз змісту цього Порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Відповідно до пункту 6 Порядку №20, органи казначейства на підставі платіжних доручень головних розпорядників коштів місцевих бюджетів перераховують кошти на рахунки постачальників ресурсів (товарів, послуг).

Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків (пункт 7 Порядку № 20).

Пунктом 12 Порядку визначено, що розрахунки проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння та спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками цих розрахунків.

Також, наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 року №493/688 затверджено Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Цей Порядок визначає взаємовідносини між органами Державної казначейської служби України, департаментами фінансів обласних державних адміністрацій, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідні департаменти фінансів), Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», ДП «Енергоринок» та іншими учасниками розрахунків за природний газ, теплопостачання та електроенергію, що проводяться відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року №20.

Згідно з пунктом 1.2 цього Порядку розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього розділу, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню (далі - акти звіряння) або договорів, що визначають обсяг щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) (далі - договори), і спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу, форма якого наведена у додатку 1 до цього Порядку; спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію, форма якого наведена у додатку 2 до цього Порядку; спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію та природний газ або вугілля, форма якого наведена у додатку 3 до цього Порядку.

Усі учасники розрахунків зобов`язані забезпечувати підписання спільних протокольних рішень на проведення розрахунків протягом 2 робочих днів з дня отримання таких спільних протокольних рішень (пункт 1.5).

З наведеного вбачається адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема, на оплату природного газу.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто, державою офіційно визнається неможливість підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (в залежності від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Згідно з пунктом 2.3 Порядку №493 відповідні департаменти фінансів узагальнюють отримані дані та подають їх щомісяця до 20 числа Державній казначейській службі України (далі - Казначейство) та відповідним головним управлінням Державної казначейської служби України в областях, місті Києві (далі - головні управління Казначейства) у формі узгоджених з постачальниками та/або транспортувальниками ресурсів (товарів, послуг) спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків разом з відповідними зведеними реєстрами актів звіряння, або реєстрами договорів за підписами керівників відповідних департаментів фінансів, постачальників та/або транспортувальників ресурсів (товарів, послуг).

Відповідно до пункту 6 частини першої частини першої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець послуг має право отримувати компенсацію за надані відповідно до Закону окремим категоріям громадян пільги та нараховані субсидії з оплати житлово-комунальних послуг.

Пунктом 9 частини першої статті 87 Бюджетного кодексу України визначено, що до видатків, які здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки, зокрема, на соціальний захист та соціальне забезпечення.

При цьому, порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 97 Бюджетного кодексу України).

Згідно підпункту б пункту 4 частини першої статті 89 та статті 102 Бюджетного кодексу України, видатки на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню) здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання житлових субсидій на оплату природного газу за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (в редакції, що діяла до 01.01.2018 року).

Відповідно до пункту 3 Порядку №256, головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, об`єднаних територіальних громад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Поняття та функціонал розпорядників бюджетних коштів визначений підпунктом 47 статті 2 Бюджетного кодексу України, яким визначено, що розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення витрат бюджету.

Управлінню праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради Державою делеговане право взяття на себе бюджетних зобов`язань та здійснення видатків на фінансування субсидій за спожитий природний газ мешканцями Немишлянського району м.Харкова.

У даному спорі, головним розпорядником коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо відшкодування витрат на послуги з постачання природного газу, які надавалися населенню Немишлянського району м.Харкова, яким призначено субсидії, є Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням пункту 3 Порядку №256, саме на відповідача покладено обов`язок щодо здійснення розрахунків, в тому числі і з постачальниками природного газу, за послуги, надані особам, які мають право на відповідні пільги.

Зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку, компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

З огляду на викладене, між сторонами виникли правовідносини з постачання природного газу окремим категоріям населення на пільговій основі, у яких відповідач, як головний розпорядник відповідних коштів, зобов`язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги.

Право позивача на отримання компенсації вартості природного газу поставленого абонентам - ТОВ «Харківгаз Збут» на пільгових умовах виникає не з виконання норм встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», оскільки фінансові зобов`язання держави виникли не з наведеного Закону, а із законодавства, яким унормовано надання субсидій визначеним у цьому законодавстві особам, а також з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з постачальниками житлово-комунальних послуг.

Колегія суддів погоджується із доводами позивача та висновками суду першої інстанції про те, що в даному випадку, головним розпорядником коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо відшкодування витрат на послуги з постачання природного газу, які надавалися населенню Немишлянського району м.Харкова, яким призначено житлові субсидії у 2015 році, є Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради (відповідач).

В той же час, слід зазначити, що ТОВ «Харківгаз Збут» є суб`єктом господарювання, який надає послуги постачання газу споживачам, метою діяльності позивача як учасника господарських відносин є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку відповідно до частини другої статті 3 Господарського кодексу України.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до пункту 6 частини 1 статті 21 якого, виконавець має право отримувати компенсацію за надані відповідно до закону окремим категоріям громадян пільги та нараховані субсидії з оплати житлово-комунальних послуг і повертати їх у разі ненадання таких послуг чи пільг.

Відповідно до частини 6 статті 48 Бюджетного кодексу України бюджетні зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Отже, є вірними висновки суду першої інстанції про те, що у відносинах щодо розрахунків з постачальниками послуг особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, головні розпорядники бюджетних коштів на фінансування соціальних програм виступають не як суб`єкти владних повноважень, а як боржники у зобов`язальних правовідносинах.

Поряд із цим, приймаючи рішення у справі по суті даного спору суд першої інстанції погодився із доводами позивача та задовольнив позов у повному обсязі.

Однак колегія суддів апеляційної інстанції вважає висновки місцевого господарського суду про наявність правових підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат передчасними зважаючи на наступне.

Згідно пп. 47 ст. 2 Бюджетного кодексу України, розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення витрат бюджету.

Відповідно до пункту 2.5. Порядку №493 не пізніше наступного дня після підписання останнім учасником розрахунків спільного протокольного рішення (з присвоєнням номера та дати) усі учасники розрахунків, які підписали спільні протокольні рішення, подають до Казначейства та органів Казначейства, у яких відкрито їх рахунки, платіжні доручення на перерахування коштів відповідно до узгодженого спільного протокольного рішення.

Виділення коштів здійснюється лише за наявності платіжних доручень, наданих усіма учасниками розрахунків до Казначейства та органів Казначейства.

До матеріалів справи позивачем були надані наступні спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, підписані зі сторони Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, Департаменту фінансів Харківської обласної державної адміністрації, ТОВ «Харківгаз Збут», ПАТ «Харківміськгаз», ПАТ «Укртрансгаз», Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»:

- СПР №759 від 23.02.2016 року;

- СПР №767/у від 23.02.2016 року.

Відповідно до розділів 1 вищевказаних протокольних рішень, їх предметом є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 року «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій».

В розділі 2 протокольних рішень погоджено перелік підприємств, що беруть участь у проведенні розрахунків та послідовність їх виконання сторонами учасниками.

Відповідно до Порядків №№ 493, 256, 20 порядок та строк розрахунків здійснюється наступним чином:

- не пізніше наступного дня після підписання останнім учасником розрахунків спільного протокольного рішення (з присвоєнням номера та дати) усі учасники розрахунків, які підписали спільні протокольні рішення, подають до Казначейства та органів Казначейства, у яких відкрито їх рахунки, платіжні доручення на перерахування коштів відповідно до узгодженого спільного протокольного рішення;

- органи Державної казначейської служби протягом операційного дня з часу отримання відповідних платіжних доручень направляють кошти субвенцій на рахунки місцевих бюджетів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби;

- отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державного казначейства, для здійснення відповідних видатків;

- головні розпорядники коштів у п`ятиденний термін здійснюють розрахунки із постачальниками відповідних послуг.

Отже, фактично строки виконання та механізм перерахування коштів за надання постачання природного газу певним категоріям населення, регулюються безпосередньо порядками №20, №256, №493, а підписання спільних протокольних рішень, є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету.

Проаналізувавши вказані положення, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами.

Виходячи з вищенаведених норм та умов СПР, позивачем не доведено порушення відповідачем, як головним розпорядником коштів, встановлених саме для нього строків здійснення розрахунків з постачальником, а також не підтверджено, що грошові кошти у вигляді державної субвенції на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг, які надходили на рахунок Управління, перераховувались на розрахунковий рахунок постачальника, з порушенням п`ятиденного строку з дня отримання від місцевого бюджету суми субвенцій для здійснення відповідних видатків.

Судом першої інстанції залишено поза увагою те, що позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що Управління порушило вимоги Порядку №256 та Порядку №20 відносно строків проведення розрахунків.

Згідно правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26.12.2011 року №20-рп/2011, передбачені законодавством соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічної безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Однак, ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції не врахував, що позивач використовує для обчислення розрахунку заборгованості дату підписання СПР, але дата підписання СПР є лише підставою для виділення коштів з Державного бюджету. При цьому конкретні строки їх виділення в залежності від дати підписання законодавством не встановлені. Це підтверджується і змістом СПР, у пункті 5.3. яких передбачено, що це спільне протокольне рішення є чинним лише у разі відповідного фінансування. Позивач не надав жодного доказу обґрунтування дати, з якої, як він вважає, настало порушення строку розрахунку, від якої залежать подальші розрахунки суми позову.

Надані позивачем до справи акти звіряння розрахунків станом на 01.01.2016 року, 01.02.2016 року, 01.03.2016 року, 01.04.2016 року, на підставі яких підписувалися СПР, є підставою лише для формування заявки на фінансування, і не визначені чинним законодавством як підстава для здійснення розрахунків.

Таким чином, позивачем не доведено, що бюджетні кошти за СПР можуть вважатись перерахованими відповідачем із простроченням.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, на підставі наявних у матеріалах справи доказів колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження порушення відповідачем строків проведення відшкодування постачальнику нарахованих субсидій, а наведений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат не відповідає встановленим обставинам справи.

Таким чином відсутні правові підстави для застосування положень статті 611 та частини другої статті 625 Цивільного кодексу України і стягнення з відповідача 970,96 грн. - 3% річних та 5384,41 грн. інфляційних втрат.

Згідно частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації»), у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації», повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Відповідно до частини другої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач спростував висновки суду першої інстанції в частині покладення на відповідача відповідальності за порушення строків проведення розрахунків із позивачем та обґрунтував неповне з`ясування судом обставин спору, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, як необхідні передумови для скасування прийнятого у даній справі судового рішення, тому колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача. За таких обставин, рішення господарського суду першої інстанції у даній справі підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зважаючи на задоволення апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 13, 129, 269, 270, 273, п.2, ч.1 ст.275, п.1, 2 ч.1 ст. 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 25.02.2019 року по справі №922/3528/18 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут» (61004, м.Харків, вул. Москалівська, 57/59, п/р НОМЕР_1 в АБ «Кліринговий дім» м.Київ, МФО 300647, ) на користь Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради (61060, м. Харків, просп. Льва Ландау, 48, ) 2643,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов