РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.05.2019Справа № 910/2493/19
За позовом Приватного акціонерного товариства "УКРСТАЛЬ КОНСТРУКЦІЯ"

до Акціонерного товариства "Київенерго"

про розірвання договору та стягнення 51 258,70 грн.,

Суддя Борисенко І.І.

Секретар с/з Холодна Н.С.

Представники сторін: без виклику сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "УКРСТАЛЬ КОНСТРУКЦІЯ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Київенерго" з наступними позовними вимогами:

- розірвати договір на постачання теплової енергії № 1532716-04 від 12.12.2016, укладений між Приватним акціонерним товариством «УКРСТАЛЬ КОНСТРУКЦІЯ» та Акціонерним товариством «КИЇВЕНЕРГО».

- стягнути з Акціонерного товариства «КИЇВЕНЕРГО» на користь Приватного акціонерного товариства "УКРСТАЛЬ КОНСТРУКЦІЯ" 51 258,70 грн. безпідставно отриманих грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач з 01.05.2018 припинив діяльність у сфері теплопостачання для юридичних та побутових клієнтів та припинив дію пропозиції із надання послуг у сфері теплопостачання, оскільки не є теплопостачальною організацією та ліцензіатом у сфері теплопостачання, тому позивач просить суд повернути сплачені грошові кошти в сумі 51 258,70 грн., які набули ознак таких, що перевищують суму грошових коштів за отримані послуги за Договором (переплата), враховуючи те, що сплата даних коштів є виконанням Позивачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами Договором, надавати послуги за яким Відповідача позбавлено права з 01.05.2018, відтак підстава, на якій вказані кошти були набуті Відповідачем згодом відпала, як наслідок, вказана сума підлягає поверненню Позивачу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/2493/19 та призначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання). Визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть подані) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив.

Судом встановлено, що відповідач належним чином повідомлявся про здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Станом на час відкриття провадження у справі (05.03.2019) адресою місцезнаходження відповідача була адреса: 04050,м. Київ, вул. Мельникова, буд. 31.

Станом на час прийняття рішення у справі адресою місцезнаходження відповідача, є адреса: 85612, Донецька обл., Мар`їнський район, місто Курахове, вул. Енергетиків, буд. 34.

Відповідно до ч.2 ст. 31 ГПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа відноситься до виключної підсудності іншого суду.

Таким чином, зважаючи на те, що справа прийнята судом з дотриманням правил підсудності, дана справа підлягає розгляду Господарським судом міста Києва і в тому випадку, коли відповідач в процесі розгляду справи змінив своє місцезнаходження і справа стала підсудною іншому суду.

Так, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 05.03.2019 була відправлена за адресою місцезнаходження відповідача, визначена в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (станом на 05.03.2019): 04050,м. Київ, вул. Мельникова, буд. 31.

В матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення позивачу, отримане належним представником відповідача 18.03.2019.

29.03.019 відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечив проти позову, виходячи з того, що підставою збереження спірних грошових коштів у розмірі 51 258,70 грн. є договір, який пролонгований до 15.04.2019. Також, позивач зауважив, що позивачем невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права, оскільки між сторонами наявні договірні відносини, застосування ст.ст. 1212 ЦК України є безпідставним.

05.04.2019 позивачем подана відповідь на відзив, відповідно до якої позивач зазначив, що правомірно скористався наданим законом правом вимагати повернення суми попередньої оплати, тобто обрав належний спосіб захисту свого права. При цьому, Відповідач ніяким чином не відреагував на пропозицію про розірвання договору та повернення невикористаної частини авансового платежу, Позивач звернувся за захистом своїх інтересів до суду, що відповідає положенням частини другої статті 651 Цивільного кодексу України, згідно з якими договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору іншою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін від сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов до висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного то обґрунтованого судового рішення, відповідно до ст.ст. 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

12 грудня 2016 року між Публічним Акціонерним Товариством "КИЇВЕНЕРГО", в особі начальника центру договірної роботи Департаменту продажу теплової енергії комерційної дирекції ПАТ "КИЇВЕНЕРГО" (далі - Відповідач/Енергопостачальна організація) та Приватним акціонерним товариством "УКРСТАЛЬ КОНСТРУКЦІЯ, (надалі по тексту Абонент) було укладено Договір №1532716-04 на постачання теплової енергії (надалі - Договір).

Відповідно до умов Договору, предметом договору є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідач зобов`язується постачати Позивачеві теплову енергію на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону, в кількості та в обсягах, згідно з додатком №1 до цього Договору (п.2.2.1.), а Позивач зобов`язується прийняти і своєчасно оплатити спожиту теплову енергію на умовах, визначених у Договорі.

В свою чергу, з огляду на положення п.2.3.1 Договору абонент зобов`язується дотримуватись кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначенні у додатку 1 не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Відповідно до п.8.1. Договору цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 15.04.2017.

П.8.2. Договору передбачено, що договір припиняє свою дію в випадках: закінчення строку на який він був укладений; прийняття рішення Господарським судом; передбачених п.6.4.1. Договору; ліквідації сторін.

Згідно із п.8.3. Договору припинення дії Договору не звільняє абонента від обов`язку повної сплати спожитої теплової енергії.

Відповідно до п. 8.4 Договору, договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Порядок розрахунків сторони погодили Додатком №4 до Договору, яким передбачено, що Абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує Енергопостачальній організації вартість заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця, або ж оформлює Договір про заставу майна, згідно Закону України "Про заставу", як засіб гарантії спожитої теплової енергії (п.2 Додатку №4 до Договору). Абонент щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує у центрі обслуговування клієнтів облікову картку фактичного споживання теплової енергії за звітній період; акт звіряння розрахунків на початок розрахункового періоду; акт виконаних робіт (п. 5 Додатку № 4 до Договору).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до складеного між сторонами акту звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.03.2018 за Договором, відповідно до якого сальдо розрахунків за теплову енергію станом на 01.04.2018 за дебетом Позивача становить 50 322,60 грн.(переплата) та з урахуванням платіжного доручення № 537 від 16.04.2018 на суму 936,10 грн., загальна сума сплачених коштів становить 51 258,70 грн., що також підтверджується карткою рахунку 631 Позивача.

Судом встановлено, що Позивачем за двома адресами відповідача направлялась вимога про повернення коштів №01-375 від 13.11.2018, в якій позивач просив відповідача повернути безпідставно отримані кошти у розмірі 51 258,70 грн. у 5- денний термін, з моменту отримання даного листа, що підтверджується описами вкладення у цінний лист від 14.11.2018 та фіскальними чеками від 14.11.2018. Відповідачем за двома адресами отримані вказані вимоги 16.11.2018, 20.11.2018.

Окрім того, Позивач направив Відповідачу пропозицію про розірвання договору та повернення невикористаної частини авансового платежу від 22.01.2019 за вих. №01-013а разом з Додатковою угодою від 22.01.2019 про розірвання договору на постачання теплової енергії № 1532716-04 від 12.12.2016, які Відповідач залишив без відповіді та задоволення, додаткову угоду не підписав, що підтверджується описами вкладення у цінний лист від 23.01.2019 та фіскальними чеками від 23.01.2019. Доказом отримання вказаних документів Відповідачем є рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення на юридичну та поштову адреси Відповідача, отримані останнім 25.01.2019.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або пр-ипинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

У відповідності до норм ч. 6 та ч. 7 ст. 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 №1693 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу міста Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною організацією "Київенерго" Комунальне підприємство "Київтеплоенерго" визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ "Київенерго".

Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради від 10.04.2018 №591 КП "Київтеплоенерго" видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

24.04.2018 Київською міською радою прийнято рішення № 517/4581 про завершення укладеної з ПАТ "Київенерго" Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 з 30 квітня 2018 року.

Таким чином, з 01.05.2018 ПАТ "Київенерго" припинило діяльність у сфері теплопостачання для юридичних та побутових клієнтів м. Києва, тим самим припинило дію пропозиції (оферти) із надання послуг у сфері теплопостачання.

При цьому, суд зазначає, що зазначені вище обставини є загальновідомими та відповідно до ч. 3 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування.

З огляду на те, що АТ "Київенерго" було позбавлено права на провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, то у останнього фактично відсутня можливість в подальшому надавати зазначені послуги.

Суд зазначає, що з акту звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.03.2018 підтверджується наявність у позивача перед АТ "Київенерго" переплати за послуги постачання теплової енергії у розмірі 50 322,60 грн. Окрім того, в матеріалах справи наявне платіжне доручення від 16.04.2018 №537 на суму 936,10 грн., що свідчить про те, що позивачем також у квітні 2018 року було сплачено 936,10 грн.

Проте відповідачем вищезазначені кошти повернуто не було.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження здійснення попередньої оплати, оскільки у матеріалах справи наявний акт звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.03.2018, з якого вбачається переплата позивача за послуги постачання теплової енергії у розмірі 50 322,60 грн., зокрема останній підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками, при цьому, складання відповідачем зазначеного акту та отримання його позивачем щомісяця з 12 по 15 число в районному відділі теплозбуту чітко передбачено Додатком № 4 до договору №2610013 від 10.05.2007, яким сторони погодили порядок розрахунків за теплову енергію. Окрім того, в матеріалах справи наявне платіжне доручення від 16.04.2018 №537 на суму 936,10 грн., що свідчить про те, що позивачем також у квітні 2018 року ще було сплачено 936,10 грн.

Поряд з наведеним, суд зазначає, що станом на момент розгляду спору строк виконання зобов`язання щодо повернення коштів є таким, що настав, оскільки вимога про їх повернення була отримана відповідачем 16.11.2018 та 20.11.2018 згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень.

Так, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ГПК України).

Відповідно до ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Суд зазначає, що в даному випадку правовою підставою позовної вимоги про стягнення грошових коштів є право, передбачене ч. 2 ст. 693 ЦК України, а саме право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 51 258,70 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо посилання позивача на застосування до даних правовідносин ч.1 статті 1212 ЦК України, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовується також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти як: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Оскільки між сторонами було укладено договір постачання теплової енергії №1532716-04 від 12.12.2016 року, а кошти які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім як оплата за виконані роботи, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не може бути витребувані відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 22.01.2013 року у справі № 5006/18/13/2012 та від 17.06.2014 року у справі №3-30гс14, від 25.02.2015 року у справі №3-11гс15.

Крім того, у постанові Верховного суду України від 03.06.2015 року у справі №6-100цс15 зазначено, що системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Верховний суд у постанові від 14.02.2018 року у справі №910/13195/17, переглядаючи справу про стягнення безпідставно набутих коштів, погодившись, що кошти, перераховані позивачем відповідачу на виконання укладеного між ними договору, виключає стягнення вказаних коштів як безпідставно набутих згідно ст. 1212 ЦК України, зазначив, що суди не врахували, що підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. А тому помилкове посилання позивача на іншу правову норму ніж та, яка має бути застосована до спірних правовідносин, не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Верховний суд також звернув увагу, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський Суд з прав людини у справі "Устименко проти України" констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006р. вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Отже, процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції та положенням законодавства України та має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права. Ігноруючи конкретний, доречний і важливий аргумент заявника, національні суди не виконують своїх зобов`язань за п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Нечипорук і Йонкало проти України").

Окрім того, позивач звертається до суду із вимогою про розірвання договору постачання теплової енергії у гарячій воді №1532716-04 від 12.12.2016 року внаслідок істотної зміни обставин, з огляду на те, що АТ "Київенерго" було позбавлено права на провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, таким чином у останнього фактично відсутня можливість в подальшому надавати зазначені послуги.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В той же час, п. 8.2., п. 8.4. Договору передбачено, "договір припиняє свою дію в випадках: закінчення строку на який він був укладений; прийняття рішення Господарським судом; передбачених п. 6.4.1. договору, ліквідації Сторін. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із Сторін ".

Оскільки відповідач, фактично з 01.05.2018 року не постачає позивачу теплову енергію позивач направив лист №01-013а від 22.01.2019, в якому просив за взаємною згодою припинити дію договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 1532716-04 від 22.01.2019, а також в найкоротший термін повернути залишок попередньої оплати (переплати) у розмірі 51 258,70 грн. (наявна переплата за договором №1532716-04 від 12.12.2016. Вказаний лист відповідач отримав за двома адресами 25.01.2019, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.ст.598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Статтею 631 Цивільного кодексу України та частиною 7 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що строк дії договору не є терміном дії зобов`язання. Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно ст.599 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.202 Господарського кодексу України такою умовою є виконання, проведене належним чином.

Так, строк договору є однією із складових його змісту. Строком є термін дії певного договору. Строк дії договору визначається сторонами на їх власний розсуд. Згідно ст.252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Початок строку чи його закінчення можуть визначатися вказівкою на календарну дату або на подію, що має неминуче настати. Таким чином, у випадку настання календарної дати або відповідної події, визначених договором, дія останнього припиняється. При цьому слід розрізняти припинення безпосередньо дії договору та припинення зобов`язань, визначених ним.

Згідно п. 8.1. договору, зазначений договір діяв до 15.04.2017, а враховуючи усі додатки до договору та подальші пролонгації договору, судом встановлено що кінцевим терміном дії договору є 15.04.2019.

Отже строк дії договору постачання теплової енергії №1532716-04 від 12.12.2016 закінчився 15.04.2019.

Між тим, з позовною заявою про розірвання договору постачання теплової енергії №1532716-04 від 12.12.2016 року, позивач звернувся у лютому 2019 року.

Тобто, в процесі розгляду справи, станом на час прийняття рішення у справі (05.05.2019) спірний договір закінчив строк своєї дії.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає, що розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився), а відтак щодо вимоги позивача про розірвання договору постачання теплової енергії №1532716-04 від 12.12.2016 року, то суд закриває провадження у справі, зважаючи на те, що станом на час прийняття рішення у справі, договір закінчив свою дію, а відтак в цій частині вимоги відсутній предмет спору.

Отже, суд закриває провадження у справі щодо вимоги про розірвання договору №1532716-04 від 12.12.2016 року на підставі п.2ч.1 ст. 231 ГПК України.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість, доведеність та наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, п.2ч.1 ст. 231, 233, 238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "УКРСТАЛЬ КОНСТРУКЦІЯ" задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Київенерго" (85612, Донецька обл., місто Курахове, вул. Енергетиків, будинок 34, ідентифікаційний код 00131305) на користь Приватного акціонерного товариства "УКРСТАЛЬ КОНСТРУКЦІЯ" (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 11-В, ідентифікаційний код 01412868) 51 258 (п`ятдесят одну тисячу двісті п`ятдесят вісім) грн. 70 коп. та судовий збір у розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. 00 коп.

Закрити провадження у справі в частині вимоги про розірвання договору на постачання теплової енергії № 1532716-04 від 12.12.2016, укладений між Приватним акціонерним товариством «УКРСТАЛЬ КОНСТРУКЦІЯ» та Акціонерним товариством «КИЇВЕНЕРГО».

Рішення набирає законної сили в порядку встановленому в ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 10.06.2019

Суддя І.І. Борисенко