ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09.04.2019 Справа № 905/2411/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Шилової О.М.

при секретарі судового засідання Біленко М.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «КВАНТ ЕНЕРГІЯ», м.Бахмут Донецької області

про: стягнення 99545,83грн пені, 7589,91грн 3% річних, 22530,03грн інфляційних втрат

за участю представників сторін:

від позивача: Коваленко С.В. за дов.№14-215 від 19.11.2018,

від відповідача: Крицина Ю.О. ордер серії ДН №063274 від 08.04.2019.

Суд перебував у нарадчій кімнаті

09.04.2019 з 12:15год до 12:23год.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ, звернулась до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КВАНТ ЕНЕРГІЯ», м. Бахмут Донецької області, про стягнення 99545,83грн. пені, 7589,91грн. 3% річних, 22530,03грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором №4226/16-БО-6 від 15.12.2015 постачання природного газу.

До позову додає «Розрахунок штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань за договором №4226/16-БО-6 від 15.12.2015 станом на дату остаточного розрахунку» (а.с.12-14).

Протягом розгляду справи позивач суду документи не надавав.

Протягом розгляду справи відповідач надав суду заяву про перенесення підготовчого засідання та продовження строку підготовчого провадження (вх.№4140/19 від 26.02.19) з доданими документами на підтвердження повноважень представника. Передбаченим ст.165 Господарського процесуального кодексу України правом надати відзив на позов відповідач не скористався.

Відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.129 Конституції України, ст.ст.7, 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Розглянувши наявні у матеріалах справи документи, заслухавши представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази, які мають значення для вирішення спору, суд

ВСТАНОВИВ:

15.12.2015 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квант Енергія» (Споживач, відповідач) був укладений Договір постачання природного газу №4226/16-БО-6 (далі Договір, а.с.15-21).

Відповідно до п.1.1. Договору Постачальник зобов`язався передати у власність Споживачу у 2016 році природний газ, а Споживач прийняти та оплатити цей газ на умовах Договору.

Згідно з п.1.2. Договору газ, що постачається за Договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам.

За Договором постачається газ, ввезений на митну територію України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00; Постачальник передає Споживачу з 01.01.2016 по 31.03.2016 (включно) газ обсягом до 123600куб.м (п.п.1.3., 2.1. Договору).

Відповідно до п.6.1. Договору оплата за природний газ проводиться Споживачем виключно грошовими коштами відповідно до цін, умов і порядку зарахування коштів, визначених у п. 5.2 Договору або у відповідних додаткових угодах. Датою оплати вважається дата зарахування коштів на рахунок Постачальника. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пункт 6.3. Договору передбачає, що платежі за Договором здійснюються на поточний рахунок Постачальника з урахуванням вимог чинного законодавства щодо відкриття поточних рахунків із спеціальним режимом використання підприємствами, що виробляють теплову енергію.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також Договором (п.8.1. Договору).

Відповідно до п.8.2. Договору у разі невиконання Споживачем п.6.1 Договору він зобов`язується сплатити Постачальнику крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01.01.2016 до 31.03.2016 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п.12. Договору).

Додатковими угодами №2 від 29.01.2016 та №3 від 22.02.2016 до Договору сторони домовлялись про зміну ціни на газ (а.с.22, 23).

Додатковою угодою №4 від 28.03.2016 до Договору (а.с.24-26) сторони домовились про зміну ціни на газ (п.6 угоди), а також про продовження строку дії Договору до 30.09.2016 (п.п.1, 12 угоди) та виклали п.6.1. Договору у наступній редакції: «Оплата планових обсягів газу здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу» (п.7 угоди).

Договір та Додаткові угоди до нього підписані представниками обох сторін та скріплені їхніми печатками.

З актів приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, 29.02.2016, 31.03.2016 та 30.04.2016 (а.с.27-30) вбачається, що відповідач на підставі Договору прийняв від позивача у січні квітні 2016 року природний газ в обсязі 132510куб.м загальною вартістю 1059215,85грн.

Акти підписані без зауважень і скріплені печатками обох сторін.

Факт належного виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором у січні квітні 2016 року не був заперечений відповідачем протягом розгляду даної справи.

З підписаного відповідальною особою позивача і скріпленого печаткою «Розрахунку штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань за договором №4226/16-БО-6 від 15.12.2015 станом на дату остаточного розрахунку» (а.с.12-14), а також доданих до позову копій банківських виписок (а.с.33-66) вбачається, що остаточний розрахунок за поставлений у січні квітні 2016 року природний газ Споживачем здійснений 27.09.2016.

Факт оплати спожитого у січні квітні 2016 року природного газу із простроченням не заперечується відповідачем під час розгляду даного спору, однак представник відповідача в судовому засіданні 09.04.2019 наполягав на тому, що заборгованість за вказаний період була погашена у строк до 30.11.2016 (протокол судового засідання від 09.04.2019).

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем взятих на себе за п.6.1 Договору зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 99545,83грн пені за прострочення оплати отриманого у січні квітні 2016 року газу, нарахованої на заборгованість за:

- січень 2016 року в сумі 39058,85грн за період 16.02.2016 14.06.2016,

- лютий 2016 року в сумі 36958,01грн за період 15.03.2016 30.06.2016,

- березень 2016 року в сумі 17785,47грн за період 26.04.2016 17.08.2016,

- квітень 2016 року в сумі 5743,50грн за період 26.05.2016 26.09.2016.

Також позивач на підставі приписів ст.625 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача 22530,03грн інфляційних, нарахованих на заборгованість за:

- січень 2016 року в сумі 11468,62грн за період березень травень 2016 року,

- лютий 2016 року в сумі 11061,41грн за період квітень червень 2016 року,

та 7589,91грн 3% річних, нарахованих на заборгованість за:

- січень 2016 року в сумі 2784,26грн за період 16.02.2016 14.06.2016,

- лютий 2016 року в сумі 2818,04грн за період 15.03.2016 30.06.2016,

- березень 2016 року в сумі 1467,85грн за період 26.04.2016 17.08.2016,

- квітень 2016 року в сумі 519,76грн за період 26.05.2016 26.09.2016.

Відповідно до зробленого судом Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 09.04.2019 про Товариство з обмеженою відповідальністю «КВАНТ ЕНЕРГІЯ» одним із зареєстрованих видів діяльності відповідача є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

Згідно з п.1.2. Договору придбаний відповідачем газ використовується ним виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам. Використання відповідачем придбаного газу за обумовленим Договором призначенням підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, 29.02.2016, 31.03.2016 та 30.04.2016 (а.с.27-30), з яких вбачається, що у періоді січень квітень 2016 року обсяг споживання газу зменшувався кожного місяця, при цьому у квітні, коли закінчився опалювальний період, відбувся найменший обсяг поставки.

Частиною третьою ст.7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» №1730-VIII від 03.11.2016 (далі Закон №1730-VIII, набрав чинності 30.11.2016), зокрема, встановлено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової енергії, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Частина перша ст.627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, під час винесення даного рішення у суду відсутні підстави ставити під сумнів зміст Договору №4226/16-БО-6 від 15.12.2015, в тому числі його пункту 1.2.

З огляду на передбачену п.1.2. Договору мету використання природного газу відповідачем (виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам), положення ч.3 ст.7 Закону №1730-VIII поширюються на нарахування, що є предметом даного спору. З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що на момент набрання чинності Законом №1730-VIII заборгованість за газ за Договором №4226/16-БО-6 від 15.12.2015 була погашена.

Оскільки щодо заявлених до стягнення у даній справі сум пені, річних та інфляційних існує судовий спір, вони не можуть вважатися нарахованими у розумінні ч.3 ст.7 Закону №1730-VIII, а отже, до них не може бути застосована процедура списання. Для сум неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, які не вважаються нарахованими на дату набрання чинності Законом, ним фактично встановлено заборону на проведення нарахування.

У постанові від 16.01.2019 у справі №905/299/18 Верховний Суд зауважив на тому, що ч.3 ст.7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» є нормою прямої дії; цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань. При цьому застосування приписів ч.3 ст.7 Закону №1730-VIII (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

У п.4.15. постанови Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №905/301/18 на додаток до викладеної вище позиції також зазначено: «Судами встановлено та передбачено пунктом 1.2 договору, що газ, який поставляється за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами, а відтак судами обґрунтовано зазначено про можливість застосування ч.3 ст.7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії"».

Керуючись ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України, суд враховує викладені в постановах Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №905/301/18 та від 16.01.2019 у справі №905/299/18 висновки, а також вважає за необхідне зазначити про таке.

1) Закон №1730-VIII згідно з його преамбулою визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно зі ст.2 Закону №1730-VIII його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Водночас судом встановлено, що Закон №1730-VIII містить неузгодженості між наведеними вище загальними нормами та нормами прямої дії.

Так, ч.10 ст.6 Закону №1730-VIII надає певні пільги суб`єктам господарювання, що здійснюють постачання електричної енергії, хоча про таких суб`єктів не йдеться ані в преамбулі, ані у ст.2 вказаного Закону. Крім того, ст.7 Закону №1730-VIII має назву «Списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення», в той час як її ч.ч.1 та 3 містять приписи не лише про списання, а й про заборону нарахування з дня набрання чинності цим Законом неустойки (штрафів, пені), інфляційних та процентів річних, а в ч.2 взагалі зазначено, що «неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають врегулюванню».

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права; забороняється відмова у правосудді з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини (ч.ч.1, 11 ст.11 Господарського процесуального кодексу України). Отже, вади юридичної техніки не можуть бути перешкодою у застосуванні норм будь-якого закону відповідно до мети його прийняття з урахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності як основних принципів цивільного права та складових елементів загального конституційного принципу верховенства права.

За змістом пояснювальної записки до відповідного законопроекту метою прийняття Закону №1730-VIII є поліпшення фінансового становища теплопостачальних підприємств та підприємств водопостачання і водовідведення як підприємств життєзабезпечення, запобігання їх банкрутству, забезпечення фінансової стабільності шляхом виводу з кризового становища таких підприємств, забезпечення сталого проходження опалювальних сезонів, уникнення кризових ситуацій під час проходження опалювального періоду.

Отже, відповідач не обов`язково має бути теплопостачальною або теплогенеруючою організацією, щоб на нього розповсюджувалась дія ст.7 Закону №1730-VIII.

2) За приписом ст.23 Закону України №2633-IV від 02.06.2005 «Про теплопостачання» господарська діяльність з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії підлягає ліцензуванню в порядку, встановленому законом. Водночас п.4 ч.1 ст.31 названого Закону передбачає, що уповноважені органи застосовують до суб`єктів господарювання штрафні санкції за порушення ліцензійних умов або діяльність з простроченою ліцензією до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.1 Закону України №2119-VIII від 22.06.2017 «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» кінцевий споживач комунальної послуги особа, яка здійснює кінцеве споживання комунальної послуги для власних потреб та є стороною договору про надання відповідної комунальної послуги як споживач згідно із Законом України "Про житлово-комунальні послуги". При цьому згідно практики ділового обороту наявність договору про надання комунальної послуги надає обом його сторонам як механізм захисту прав, так і забезпечення виконання обов`язків. Відповідно відсутність договору позбавляє надавача і споживача комунальної послуги вказаних гарантій.

Отже, недотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства щодо ліцензування певних видів господарської діяльності, обов`язковості укладення договорів про надання житлово-комунальних послуг тягне передбачену тим самим законодавством відповідальність або позбавлення певних гарантій у власній діяльності, проте не може бути підставою для позбавлення права на пільги, передбачені Законом №1730-VIII, який є спеціальним по відношенню до Законів України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплопостачання», «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та підзаконних нормативних актів, прийнятих на їх виконання.

3) На переконання суду, яке узгоджується з позицією Верховного Суду у наведених вище та інших постановах, прийнятих у подібних правовідносинах, наявність або відсутність у відповідача ліцензії на провадження діяльності з виробництва теплової енергії та договорів зі споживачами на постачання теплової енергії не входить до предмету доказування для визначення судом наявності або відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ч.3 ст.7 Закону №1730-VIII.

Враховуючи викладене, а також встановлені пунктом 6 ч.1 ст.3, частиною 3 ст.509 та частиною 1 ст.627 Цивільного кодексу України засади справедливості, добросовісності та розумності як основні принципи цивільного права та складові елементи загального конституційного принципу верховенства права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати покладаються на позивача відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.7, 11, 13, 14, 33, 42, 74, 76-80, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ, до Товариства з обмеженою відповідальністю «КВАНТ ЕНЕРГІЯ», м. Бахмут Донецької області, про стягнення 99545,83грн. пені, 7589,91грн. 3% річних, 22530,03грн. інфляційних втрат відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів підп.17.5 п.17 ч.1 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 09.04.2019 оголошено і підписано вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складений 19.04.2019.

Суддя О.М. Шилова

надруковано 3 прим.:

1 до справи, 2 сторонам