РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.06.2019Справа № 910/3164/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондаренко Г.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи № 910/3164/19

За позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Московський 27»

До Акціонерного товариства «Київенерго»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО»

Про стягнення 52 919,75 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Московський 27» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі - відповідач) про стягнення 52 919, 75 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором № 520792 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 30.10.2012, а тому позивач просить стягнути з відповідача суму попередньої оплати у розмірі 52919,75 грн. Також просить покласти судові витрати по сплаті судового збору на відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2019 залишено позовну заяву Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Московський 27» без руху, встановлено позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви п`ять днів з дня вручення цієї ухвали шляхом подання до суду оригіналів фіскального чеку та опису вкладення у цінний лист з конкретизованими додатками.

26.03.2019 від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 19.03.2019, якою останній усунув недоліки, встановлені даною ухвалою суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/3164/19, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; залучено Комунальне підприємство виконавчого органу Київради «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача та зобов`язано надати письмові пояснення; позивача зобов`язано направити на адресу третьої особи позовну заяву з додатками, докази чого надати суду; запропоновано надати відповідачу відзив на позовну заяву з доказами направлення позивачу - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та заперечення на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, в свою чергу позивачу відповідь на відзив та повідомлено, що подання ними додаткових письмових доказів, висновків експертів, клопотань, заяв, пояснень, можуть бути подані до суду у строк до 18.04.2019.

12.04.2019 від відповідача надійшов відповідь на відзив, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не зазначено норму матеріального права, на підставі якої позивач просить стягнути спірну суму заборгованості.

16.04.2019 до відділу діловодства суду від позивача надійшли документи з підтвердженням направлення копії позовної заяви з додатками на адресу Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської державної адміністрації «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО».

19.04.2019 до відділу діловодства суду надійшли письмові пояснення від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, в яких зазначено, що підстави для залучення Комунального підприємства «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача відсутні, оскільки третя особа не набувала право вимоги заборгованості, що виникла до 01.05.2018 на підставі договору про постачання теплової енергії у гарячій воді за № 520792 від 30.10.2012, укладеного між ОСББ "Московський, 27" та ПАТ "Київенерго".

23.04.2019 від позивача до відділу діловодства суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає про безпідставність тверджень відповідача, а тому просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Частиною 4 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» закріплено, що відомості, які містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи-підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.

Як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням відповідача - Акціонерного товариства «Київенерго» на момент вирішення спору є: 85612, Донецька обл., місто Курахове, вул. Енергетиків, будинок 34, проте на момент відкриття провадження у справі місцезнаходження відповідача було визначено у місті Києві.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

Однак, відповідач отримавши ухвалу суду за місцезнаходженням, зазначеному в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 08.04.2019, будь-яких повідомлень про зміну свого місцезнаходження до суду не подав. Окрім того, з бланку відзиву на позовну заяву юридичною адресою відповідача зазначено: 04050, м. Київ, вулиця Мельникова, будинок 31.

Суд також враховує, що згідно з ч. 2 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа відноситься до виключної підсудності іншого суду.

Відтак, отримавши ухвалу суду за місцезнаходженням, зазначеним в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату отримання такої ухвали, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Також, згідно статті 108 Цивільного кодексу України перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов`язки попередньої юридичної особи (ч. 2 ст. 108 Цивільного кодексу України).

Так, відповідно до ст. 5 Закону України «Про акціонерні товариства» акціонерні товариства за типом поділяються на публічні акціонерні товариства та приватні акціонерні товариства. Зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

Водночас, положеннями пункту 1.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (зі змін. і доповненнями) передбачено, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. У разі коли така зміна сталася у процесі вирішення спору господарським судом, про неї обов`язково зазначається в описовій частині рішення (при цьому у мотивувальній частині, за необхідності, також зазначається нове найменування учасника судового процесу - наприклад, у разі задоволення позову до нього) або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

Приймаючи до уваги, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань також вбачається зміна типу Публічного акціонерного товариства «Київенерго» з публічного на приватне та перейменовано його в Акціонерне товариство «Київенерго» із подальшим вчиненням відповідних реєстраційних дій, суд вважає за необхідне змінити найменування відповідача на Акціонерне товариство «Київенерго».

Згідно з ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

30.10.2012 між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (далі - постачальник) та Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Московський 27» (далі - споживач) укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №520792 (далі - договір), у відповідності до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується виробляти та постачати теплову енергію споживачу для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання, а споживач зобов`язується отримати її та оплатити відповідно до умов укладених в цьому договорі.

У відповідності до п. 2.2.1 договору постачальник зобов`язується безперебійно постачати теплову енергію у гарячій воді на межу балансової належності із споживачем для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року згідно із заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження.

Також, постачальник зобов`язується оформляти, зокрема, для споживача рахунок-фактуру, яка включає загальну вартість теплової енергії поточного місяця з урахуванням кінцевого сальдо розрахунків на його початок та акт звіряння розрахунків (п. 2.2.2 договору).

У пункті 9 додатку №2 до договору, що є невід`ємною його частиною, сторони погодили, що споживач щомісячно з 12 по 15 отримує оформлену постачальником рахунок-фактуру на суму, яка включає загальну вартість теплової енергії поточного місяця та кінцеве сальдо розрахунків на початок поточного місяця, акт приймання-передавання товарної продукції; облікову картку фактичного споживання за попередній період та акт звіряння, які оформлює та повертає один примірник постачальнику протягом двох днів з моменту їх одержання. Окрім того, пунктом 10 цього додатку встановлено, що споживач щомісячно забезпечує не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, оплату коштів від населення за фактично спожиту теплову енергію на розрахунковий рахунок постачальника або транзитний рахунок Головного інформаційного обчислювального центру КМДА; до 25 числа поточного місяця, сплачує вартість теплової енергії, яка використовується орендарям, на рахунок постачальника згідно з його розрахунками.

Споживач зобов`язується забезпечувати, зокрема, своєчасне надходження коштів на рахунок постачальника або на транзитний рахунок Головного інформаційного обчислювального центру КМДА від мешканців за спожиту енергію та своєчасне щомісячне надходження коштів на рахунок постачальника за теплову енергію спожиту орендарями (п. 2.3.5 договору).

Пунктом 3.1 договору погоджено, що сторони несуть відповідальність, зокрема, за невиконання умов цього договору та невиконання Правил, нормативних чи галузевих актів щодо взаєморозрахунків за енергоносії та чинного законодавства України.

Розділом 4 договору сторони передбачили, що він набуває чинності з дня його підписання та діє до 01.06.2013 (п. 4.1 договору), а також те, що він вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.

Згідно з ч.1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ч. 6, 7 ст. 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Судом встановлено, що відповідно до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді, який на час розгляду справи не припинив своєї дії, за Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Московський 27» рахується попередня оплата у сумі 52 919,75 грн, яка не була використана відповідачем, що підтверджується актом звіряння розрахунків від 31.07.2018, підписаним обома сторонами.

В той же час, судом встановлено, що 24.04.2018 Київською міською радою було прийнято рішення № 517/4581 про завершення укладеної із відповідачем Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу міста Києва від 27.09.2001, з 30.04.2018.

Таким чином, з 01.05.2018 Приватне акціонерне товариство «Київенерго» припинило діяльність у сфері теплопостачання для юридичних та побутових клієнтів міста Києва, у зв`язку із втратою дії пропозиції (оферти) із надання послуг у сфері теплопостачання.

Отже, оскільки з 30.04.2018 у відповідача відсутнє право на провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у останнього відсутня можливість з 01.05.2018 надавати послуги обумовлені договором.

Враховуючи неможливість отримувати від відповідача обумовлені умовами договору енергоносії, позивач неодноразово звертався з вимогою про повернення передплати у розмірі 52 919,75 грн, що підтверджується претензіями №01-02/16 від 16.07.2018, №01-02/10 від 10.08.2018, №01-02/25 від 25.09.2018, які залишені відповідачем без відповіді та реагування.

Предметом позову у справі є матеріально - правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього 52 919,75 грн переплати за договором. Правовою підставою позову позивач визначив ст. 714, 629, 526, 530, 610 Цивільного кодексу України та ст. 193, 275, 276 Господарського кодексу України.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з тих підстав, що позивачем не правильно визначені правові підстави позову, а підставою для збереження 52 919,75 грн відповідачем, є договір, укладений між сторонами.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно з ч. 2 ст. 714 Цивільного кодексу України до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

За приписами ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання в силу вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу й інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача із вимогою щодо повернення коштів переплати за договором, проте відповідна вимога виконана відповідачем не була.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 52 919, 75 грн належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу (коштів передплати за непоставлений товар) визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження здійснення попередньої оплати, оскільки у матеріалах справи наявний акт звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.07.2018, з якого вбачається переплата позивача за послуги постачання теплової енергії у розмірі 52 919, 75 грн, зокрема, останній підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками, при цьому, складання відповідачем зазначеного акту та отримання його позивачем щомісяця з 12 по 15 число у Центрі обслуговування клієнтів чітко передбачено додатком № 4 до договору, яким сторони погодили порядок розрахунків за теплову енергію.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Також, суд звертає увагу сторін, що в даному випадку правовою підставою позовної вимоги про стягнення грошових коштів є право, передбачене ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, а саме право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати на підставі ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України.

Щодо посилання відповідача на застосування до даних правовідносин ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовується також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти як: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Оскільки між сторонами було укладено договір, а кошти які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім як оплата за договором, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не може бути витребувані відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 22.01.2013 у справі № 5006/18/13/2012, від 17.06.2014 у справі №3-30гс14 та від 25.02.2015 року у справі №3-11гс15.

Крім того, у постанові Верховного суду України від 03.06.2015 у справі №6-100цс15 зазначено, що системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Верховний суд у постанові від 14.02.2018 у справі №910/13195/17, переглядаючи справу про стягнення безпідставно набутих коштів, погодившись, що кошти, перераховані позивачем відповідачу на виконання укладеного між ними договору, виключає стягнення вказаних коштів як безпідставно набутих згідно ст. 1212 Цивільного кодексу України, зазначив, що суди не врахували, що підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. А тому помилкове посилання позивача на іншу правову норму ніж та, яка має бути застосована до спірних правовідносин, не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Верховний суд також звернув увагу, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський Суд з прав людини у справі "Устименко проти України" констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Отже, процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції та положенням законодавства України та має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права. Ігноруючи конкретний, доречний і важливий аргумент заявника, національні суди не виконують своїх зобов`язань за п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Нечипорук і Йонкало проти України").

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що у позивача перед відповідачем наявна передплата за енергоносії, підтверджена матеріалами справи і не спростована відповідачем, та у зв`язку з відсутністю можливості надати послуги за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Московський 27» до Акціонерного товариства «Київенерго» про стягнення попередньої оплати у сумі 52 919,75 грн задовольнити.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Київенерго» (85612, Донецька обл., Марі`їнський район, м. Курахове, вул. Енергетиків, будинок 34; ідентифікаційний код 00131305) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Московський 27» (01010, м. Київ, вул. Московська, 27, ідентифікаційний код 37401604) попередню оплату у розмірі 52 919 (п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот дев`ятнадцять) грн 75 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г.П. Бондаренко