ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року Справа № 918/370/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прод Майстер Рівне" та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року в справі 918/370/18 (суддя - Н.Ф.Церковна)

час та місце ухвалення: 27 лютого 2019 року; м. Рівне, вул. Набережна, 26-А; вступна і резолютивна частина проголошена о 10:30 год; повний текст рішення складено 28 лютого 2019 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Прод Майстер"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Прод Майстер Рівне"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

Третя особа 1 - ОСОБА_5; Третя особа 2 - ОСОБА_1 .; Третя особа 3 - ОСОБА_3

про визнання недійсним правочину щодо внесення майна до статутного капіталу.

за участю представників сторін:

від Позивача - не з`явився;

від Відповідача - не з`явився;

від Третьої особи 1 - не з`явився;

від Третьої особи 2 - Поліщук Т.С.;

від Третьої особи 3 - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер» (надалі - Позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер Рівне» (надалі - Відповідач), в якому просив: визнати недійсним правочин, укладений між Позивачем та Відповідачем, оформлений актом прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року, щодо передачі Відповідачу у якості вкладу до статутного капіталу Відповідача земельних ділянок, що знаходяться за адресою - місто Рівне, вулиця Гайдамацька (Струтинської), 20, а саме: земельної ділянки з кадастровим номером № :01:029:0532 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); земельної ділянки з кадастровим номером № :01:029:0533 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); земельної ділянки з кадастровим номером № :01:029:0534 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); земельної ділянки з кадастровим номером № :01:029:0535 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); земельної ділянки з кадастровим номером № :01:029:0536 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); земельної ділянки з кадастровим номером № :01:029:0537 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); земельної ділянки з кадастровим номером № :01:029:0555 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Також, в даній справі брали участь треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача: ОСОБА_5 (надалі - Третя особа 1), ОСОБА_1 (надалі - Третя особа 2) та ОСОБА_3 (надалі - Третя особа 3) .

В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилався на те, що з 16 серпня 2017 року Позивач є одноосібним власником семи земельних ділянок з кадастровими номерами, а саме: №:01:029:0537, № :01:029:0555, № :01:029:0532, № :01:029:0536, № :01:029:0535, № :01:029:0534 та № :01:029:0533. Водночас 2 лютого 2018 року Позивачу стало відомо про те, що 11 грудня 2017 року на підставі акту прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року, начебто укладеного між Позивачем в особі його директора ОСОБА_4 .. та Відповідачем, останньому були передані у власність вищенаведені належні Позивачу земельні ділянки як внесок до статутного капіталу. Проте оскільки Позивач в особі ОСОБА_4 вказаного акту прийому-передачі від 8 жовтня 2017 року (який, на думку позивача, містить підроблений підпис його директора та підроблений відбиток печатки) не підписував та на переконання Позивача останній не надавав своєї волі на вчинення правочину щодо внесення майна до статутного капіталу Відповідача, жодних правочинів на здійснення переходу права власності на вищенаведені земельні ділянки не вчиняло та не уповноважувало своїх представників на вчинення таких дій, а також не схвалював відчуження вказаного майна та фактично не набувало жодних, у тому числі корпоративних, прав у зв`язку з вчиненням такого правочину. Відтак, Позивач, посилаючись на статті 203, 215, 316, 328 Цивільного кодексу України, просив суд визнати недійсним правочин, оформлений актом прийому-передачі майна від 8 жовтня 2017 року.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено повністю (том 4, а.с. 16-30). Визнано недійсним правочин між Позивачем та Відповідачем, оформлений актом прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року, щодо передачі Відповідачу у якості вкладу до статутного капіталу Відповідача земельних ділянок, що знаходяться за адресою: місто Рівне, вулиця Гайдамацька (Струтинської), 20, а саме: земельної ділянки з кадастровим номером № :01:029:0532 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1), земельної ділянки з кадастровим номером № :01:029:0533 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1), земельної ділянки з кадастровим номером № :01:029:0534 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1), земельної ділянки з кадастровим номером № :01:029:0535 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1), земельної ділянки з кадастровим номером № :01:029:0536 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1), земельної ділянки з кадастровим номером № :01:029:0537 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) та земельної ділянки з кадастровим номером № :01:029:0555 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що з огляду на те, що згідно пункту 12.3 Статуту Позивача питання визначення переліку основних засобів Позивача, що підлягають відчуженню, створення дочірніх підприємств, філій, представництв, затвердження їх статутів, положень, а також надання згоди директору Позивача на будь-яке відчуження/придбання, заставу, отримання в заставу або надання та прийняття в оренду, лізинг майна (рухомого та нерухомого), віднесено до виключної компетенції вищого органу Позивача, яким є загальні збори його учасників.

При цьому судом встановлено, що загальні збори учасників Позивача не надавали згоди на створення Відповідача, а також не погоджували внесення до статутного капіталу такої юридичної особи нерухомого майна Позивача, а саме семи земельних ділянок.

Також, місцевий господарський суд в своєму судовому рішенні зазначив, що у матеріалах справи відсутній, зокрема, відповідний акт грошової оцінки майна, а саме вищенаведених земельних ділянок, що були внесені до статутного фонду Відповідача за спірним правочином, оформленим актом прийому-передачі від 8 жовтня 2017 року. Разом з тим відомості про проведення такої оцінки, так само як і її конкретний розмір, не були визначені сторонами і в самому акті прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року, що свідчить про невідповідність цієї господарської операції імперативним законодавчим приписам.

Окрім того у своєму рішенні суд першої інстанції зауважив, що інформація, викладена у протоколі установчих зборів засновників Відповідача від 8 жовтня 2017 року № 01 щодо оцінки розміру частки Позивача в сумі 40 000 грн 00 коп. і здійснення її формування за рахунок передачі у власність Відповідача семи земельних ділянок у місті Рівне, оціночна вартість яких становить 2 127 911 грн. 00 коп., додатково свідчить про те, що вказаний правочин Позивачем не укладався, оскільки його укладення на таких умовах явно суперечить інтересам Позивача.

Судом першої інстанції у своєму рішенні було зазначено, що за змістом нормативних законодавчих приписів внесення основних засобів та нематеріальних активів до статутного капіталу товариства прирівнюється до продажу або іншого відчуження, адже внаслідок внесення нерухомого майна до статутного капіталу іншої юридичної особи відбувається перехід права власності на таке нерухоме майно до цієї юридичної особи.

Відтак, суд першої інтснації прийшов до висновку, що оформлення актом прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року дій сторін з приймання-передачі цього нерухомого майна (земельних ділянок) з власності Позивача у власність Відповідача, спрямованих на припинення Позивачем прав і обов`язків власника наведених земельних ділянок і одночасне набуття Відповідачем прав і обов`язків власника цього майна, підпадає під ознаки правочину, адже являє собою більш широке поняття, ніж власне фіксація виконання будь-якого правочину відповідним актом.

Третя особа 2 не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 4, а.с. 84-87), в якій з підстав, висвітлених в ній, просить суд рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Третя особа 2 звертає увагу апеляційного суду на те, що Позивачем при зверненні до суду було обрано невірний спосіб захисту його прав, оскільки акт прийому-передачі майна до статутного капіталу не є правочином і не може бути визнаний недійсним. Крім того, апелянт зазначив про відсутність у матеріалах справи доказів, які підтверджують підробку підпису директора Позивача та відтиску печатки Позивача на спірному акті прийому-передачі майна від 8 жовтня 2017 року. При цьому Третя особа 2 заперечила проти висновку експертизи, проведеного в межах кримінального провадження, оскільки відповідно до норм господарського судочинства експертиза має бути призначена тільки за клопотанням сторін у справі або за ініціативою суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 квітня 2019 року (том 4, а.с. 82) відкрито апеляційне провадження у справі № 918/370/18 за апеляційною скаргою Третьої особи 2. Запропоновано учасникам по справі протягом 7 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив.

Окрім того, Відповідач не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, 2 квітня 2019 року звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 4, а.с. 112-119), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив суд рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Відповідач звертає увагу апеляційного суду на те, що оригіналу акту прийому-передачі майна від 8 жовтня 2017 року надано не було, а проведення експертного дослідження без оригіналу документів є неможливим, отже судом першої інстанції було взято до уваги висновок по кримінальному провадженню, який ставиться під сумнів і не може бути належними та допустимим доказом. А тому на переконання апелянта допоки немає обвинувального вироку дані документи є лише припущеннями вини особи, а тому вважає, що судом першої інстанції зроблено безпідставне посилання в судовому рішенні на дані матеріали незавершеного кримінального провадження.

Також на переконання Відповідача, висновки зроблені судом першої інстанції є передчасними щодо посилання на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 6 квітня 2018 року у справі № 817/700/18, оскільки ухвалою великої Палати Верховного Суду від 21 січня 2019 року касаційну скаргу Відповідача було про скасування судових рішень було прийнято до розгляду та призначено до слухання.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24 квітня 2019 року (том 4, а.с. 161) прийнято апеляційну скаргу Відповідача до спільного провадження з апеляційною скаргою Третьої особи 2. Розгляд апеляційних скарг призначено на 15 травня 2019 року об 14:30 год. Запропоновано учасникам по справі протягом 7 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив.

6 травня 2019 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача та апеляційну скаргу Третьої особи 2 (том 4, а.с. 167-203), в котрому Позивач зауважує, що висновки експерта, проведені в кримінальному провадженні на які покликається суд першої інстанції був підготовлений виключно на замовлення учасника справи, тобто, на виконання задоволеного слідчим клопотання про проведення слідчих дій, та прийняття процесуальних рішень від 3 грудня 2018 року із вих. 11-12, заявленого представником позивача - адвокатом Парчуком С.В. у кримінальному провадженні за № 00229 від 22 лютого 2018 року.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15 травня 2019 року, з підстав, наведених у даній ухвалі розгляд апеляційної скарги було відкладено на 12 червня 2019 року на 14:30 год..

30 травня 2019 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату.

У відповідності до частини 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття провадження у справі.

Розглянувши дане клопотання, суд констатує, що розгляд справи за відсутності Позивача, не порушить принципу змагальності сторін. При цьому, апеляційний господарський суд бере до уваги і той факт, в матеріалах справи міститься відзив Позивача, в котрому він вже надав свої доводи та заперечення щодо поданих апеляційних скарг, а також зважаючи на закінчення двохмісячного строку розгляду даних апеляційних скарг, що унеможливлює відкладення колегією розгляду справи на іншу дату, без порушення строку розгляду апеляційної скарги.

Разом з тим, суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

В судове засідання від 12 червня 2019 року представники Позивача, Відповідача, Третьої особи 1 не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені у встановленому законом порядку.

З наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що сторони були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання.

Частиною 1 статті 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, згідно пункту 2 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Тобто вищевказані норми (статті 202 Господарського процесуального кодексу України) вказують на те, що відкладення розгляду справи можливе лише у разі існування строку для розгляду апеляційної скарги (справи) та апріорі випадків, коли особа повторно не з`явилася в судове засідання.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 15 травня 2019 року, сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України). З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі уповноважених представників Позивача, Відповідача та Третьої особи 1, за наявними в матеріалах справи доказами, тим більше з огляду на закінчення стоку розгляду апеляційних скарг та повторної неявки Позивача в судове засідання.

В судовому засіданні від 12 червня 2019 року представник Третьої особи 2 та Третьої особи 3 підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній при цьому наголосив, що висновок проведений в межах відкритого кримінального провадження є неналежним доказом по даній господарській справі, а даний акт приймання-передачі майна не можна розцінювати як укладений правочин та відносити його до нього.

Заслухавши пояснення представника Третьої особи 3, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги Відповідача та апеляційної скарги Третьої особи 3 стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення слід залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 16 грудня 2016 року Позивач набув право вимоги боргу від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за Генеральною кредитною угодою від 28 вересня 2007 року № 014/89-07/560, за Кредитним договором від 28 вересня 2007 року № 014/89-07/564, за Кредитним договором від 24 листопада 2009 року № 014/89-07/1094/980, загальна сума боргу за якими склала 7 244 767 грн 07 коп..

У той же час на забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами між Третьою особою 1 та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" було укладено Договір іпотеки від 28 вересня 2007 року № 014/89-07/560/1, зареєстрований в реєстрі за № 4553, Договір від 27 червня 2008 року № 1 про внесення змін до Договору іпотеки від 28 вересня 2007 року № 014/89-07/560/1, зареєстрований в реєстрі за № 2359, Договір від 24 листопада 2009 року № 2 про внесення змін до Договору іпотеки від 28 вересня 2007 року № 014/89-07/560/1, зареєстрований в реєстрі за № 2679.

16 грудня 2016 року Позивачем було укладено договори про відступлення права вимоги, за якими до Позивача перейшли усі права від АТ "Райффайзен Банк Аваль" як кредитора та іпотекодержателя майна за всіма договорами, які були укладені з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ..

Після реєстрації права Позивача як іпотекодержателя майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також у зв`язку з несплатою боржниками наявної у них заборгованості, Позивачем в рахунок погашення вищенаведеного боргу було звернуто стягнення на сім земельних ділянок з кадастровими номерами: № :01:029:0537, № :01:029:0555, № :01:029:0532, № :01:029:0536, № :01:029:0535, № :01:029:0534 та № :01:029:0533, які знаходяться за адресою: місто Рівне, вулиця Гайдамацька ( Струтинської ) , 20.

Відтак, з матеріалів справи вбачається, що з 16 серпня 2017 року Позивач став одноосібним власником зазначених земельних ділянок з кадастровими номерами: № :01:029:0537, № :01:029:0555, № :01:029:0532, № :01:029:0536, № :01:029:0535, № :01:029:0534 та № :01:029:0533.

Разом з тим 2 лютого 2018 року Позивачу стало відомо про те, що 11 грудня 2017 року на підставі акту прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року, начебто укладеного між Позивачем в особі його директора ОСОБА_4 та Відповідача, останньому були передані у власність вищенаведені належні Позивачу земельні ділянки як внесок до статутного капіталу.

Позивач наголошує на тому, що вказаний акт прийому-передачі від 8 жовтня 2017 року, який, на думку Позивача, містить підроблений підпис його директора та підроблений відбиток печатки Позивача, оскільки своєї волі на вчинення правочину щодо внесення майна до статутного капіталу Відповідача не виявляло, жодних правочинів на здійснення переходу права власності на вищенаведені земельні ділянки не вчиняло та не уповноважувало своїх представників на вчинення таких дій, а також не схвалювало відчуження вказаного майна та фактично не набувало жодних, у тому числі корпоративних, прав у зв`язку з вчиненням такого правочину, у зв`язку з чим, звернувся за захистом порушеного, на його думку права (щодо вільного володіння майном) з позовом до суду про визнання недійсним правочину щодо внесення майна до статутного капіталу.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин по справі.

Відповідно до частини 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Частинами 1 - 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначає, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частин 1-3 статті 202 Цивільного кодексу України: правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори); одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами; односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила; односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Розглядаючи позовну вимогу Позивача щодо визнання недійсним правочину оформленого актом прийому-передачі із посиланням на відсутність вільного волевиявлення Позивача на укладення та підписання такого акту, саме в правовому полі нормативно-правового регулювання визнання договорів недійсними з огляду на його форму та правову природу, колегія суддів акцентує увагу на тому, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З врахуванням серйозності та важливості основного доводу Позивача, що його директор неуповноважений був на участь у даних зборах та й відповідно на прийняття рішення щодо передачі до статутного капіталу Відповідача спірних семи земельних ділянок (відповідно не підписував та неукладав спірного правочину оформленого актом приймання-передачі) Північно-західний апеляційний господарський суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив всі доводи та докази Відповідача 1, Відповідача 2, як вищевказані, так і інші, наведені у позові та апеляційній скарзі як кожний окремо, так і, головне, у їх комплексі та сукупності на підтвердження чи непідтвердження недійсності акту прийому-передачі майна до статутного капіталу Відповідача.

При цьому суд констатує, що згідно частини 1 статті 144 ЦК України (у редакції, чинній на момент складення спірного акту приймання-передачі нерухомого майна): статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників; розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів; статутний капітал товариства визначає мінімальний розмір майна товариства, що гарантує інтереси його кредиторів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 86 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на момент складення спірного акту приймання-передачі нерухомого майна): вкладами учасників та засновників господарського товариства можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, права користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, а також інші майнові права (включаючи майнові права на об`єкти інтелектуальної власності), кошти, в тому числі в іноземній валюті.

Вклад, оцінений у гривнях, становить частку учасника та засновника у статутному капіталі товариства. Порядок оцінки вкладів визначається в установчих документах господарського товариства, якщо інше не передбачено законом.

У матеріалах справи наявна копія рішення установчих зборів засновників Відповідача, оформленого протоколом від 8 жовтня 2017 року № 1 (том 1, а.с. 21), за змістом якого засновники цієї юридичної особи: Третя особа 1 та Позивач в особі його директора ОСОБА_4 , вирішили заснувати Відповідача, затвердити його місцезнаходження та статут, призначити керівником цієї юридичної особи Третю особу 1, а також визначити частки у статутному капіталі Відповідача наступним чином: частка Третьої особи 1 становить 60 000 грн, що становить 60 % статутного капіталу, а частка Позивача становить 40 000 грн (майновий внесок), що становить 40 % статутного капіталу. Майновий внесок формується за рахунок земельних ділянок кадастрові номери:№ :01:029:0532, № :01:029:0533, № :01:029:0534, :01:029:0535, №:01:029:0536, №:01:029:0537 та № : 01 :029:0555.

У матеріалах справи також наявна копія вищенаведеного спірного акту прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року (том 1, а.с. 19), зі змісту якого вбачається, що відповідно до протоколу загальних зборів від 8 жовтня 2017 року Позивач, в особі директора ОСОБА_4, передає, а Відповідач в особі Третьої особи 1, приймає у власність Відповіадча сім земельних ділянок з кадастровими номерами: №:01:029:0532, №:01:029:0533, №:01:029:0534, :01:029:0535, №:01:029:0536, №:01:029:0537 та №:01:029:0555.

Вищевказані документи містять відомості про їх скріплення печаткою Позивача, а також про їх власноручне підписання з боку Позивача ОСОБА_4 , який на час складення цих документів перебував на посаді директора Позивача.

При цьому, колегія суддів констатує, що враховуючи посилання Позивача на підробку підпису його директора та відтиску печатки, зокрема, на вищенаведених документах, а також враховуючи відсутність у матеріалах справи оригіналів цих документів, з метою встановлення дійсних обставин справи, ухвалою суду від 15 серпня 2018 року у даній справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. На вирішення експерту поставлено наступні запитання:

"чи виконаний підпис від імені особи ОСОБА_4 у заявах Відповідача про державну реєстрацію припинення іпотеки на земельну ділянку кадастровий № : 01 :029:0536, дата та час державної реєстрації заяви 12 грудня 2017 року 15:30:32; земельну ділянку кадастровий № : 01 :029:0537, дата та час державної реєстрації заяви 12 грудня 2017 року 15:44:42; земельну ділянку кадастровий № :01:029: 0533 , дата та час державної реєстрації заяви 12 грудня 2017 року 15:15:48; земельну ділянку кадастровий № : 01 :029:0534, дата та час державної реєстрації заяви 12 грудня 2017 року 15:21:21; земельну ділянку кадастровий № : 01 :029:0535, дата та час державної реєстрації заяви 12 грудня 2017 року 15:26:16; земельну ділянку кадастровий № :01:029: 0532 , дата та час державної реєстрації заяви 12 грудня 2017 року 15:35:34; земельну ділянку кадастровий № : 01 :029:0555, дата та час державної реєстрації заяви 12 грудня 2017 року 15:40:37, тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?"

У той же час згідно наданого на виконання цієї ухвали суду експертом Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Чайковським Ю.С. висновку експерта від 30 жовтня 2018 року № 6/471, встановити, чи виконані досліджувані підписи від імені ОСОБА_4 , чи іншою особою - не виявилося можливим (том 2, а,с. 56-66).

Слід також зазначити, що з метою встановлення дійсних обставин справи ухвалою суду від 12 грудня 2018 року (том 3, а.с. 60-62) в даній справі було повторно призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено судовому експерту Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Чайковському Ю.С..

На вирішення експерту поставлено наступні запитання: "чи виконано підпис від імені особи ОСОБА_4 у заявах Відповідача в особі Третьої особи 1 про державну реєстрацію припинення іпотеки на земельну ділянку кадастровий номер № :01:029: 0536 , дата та час реєстрації заяви 12 грудня 2017 року 15:30:32; земельну ділянку кадастровий номер № : 01 :029: 0537 , дата та час реєстрації заяви 12 грудня 2017 року 15:44:42; земельну ділянку кадастровий номер № :01: 029 : 0533 , дата та час реєстрації заяви 12 грудня 2017 року 15:15:48; земельну ділянку кадастровий номер № :01 : 029 : 0534 , дата та час реєстрації заяви 12 грудня 2017 року 15:21:21; на земельну ділянку кадастровий номер № :01:029: 0535 , дата та час реєстрації заяви 12 грудня 2017 року 15:26:16; земельну ділянку кадастровий номер № : 01 :029: 0532 , дата та час реєстрації заяви 12 грудня 2017 року 15:35:34; земельну ділянку кадастровий номер № : 01 :029: 0555 , дата та час реєстрації заяви 12 грудня 2017 року 15:40:37, ОСОБА_1, а також чи моли би бути виконані підписи у вказаних документах ОСОБА_1, чи будь-якою іншою особою, що володіє почерком вище середнього ступеню виробленості?"

Проте вказана експертиза фактично проведена не була у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи документів, необхідних для її проведення.

Так, як вже зазначалося, після зупинення провадження у справі 15 січня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 9 січня 2019 року № 6/6 про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи, в якому останній просить суд надати об`єкти, які підшиті аркушами № 34, № 69, № 74, № 76, № 79, № 82, № 88 в матеріали справи № 1, том № 1 за адресою м. Рівне, вул. Гайдамацька (Струтинської), 20.

Ухвалою місцевого господарського суду було зобов`язано надати суду у строк до 12 лютого 2019 року достовірні вільні, умовно-вільні зразки підпису та почерку Третьої особи 1 в документах, що посвідчують особу, угодах, квитанціях, заявах, різних відомостях, договорах тощо (у тому числі наближених за часом виконання до досліджуваних документів, тобто за 2016-2018 роки). Крім того, цією ухвалою Третю особу 1 було викликано у підготовче засідання 12 лютого 2019 року для відібрання експериментальних зразків підпису, а явку останнього визнано обов`язковою.

Проте у підготовче засідання 12 лютого 2019 року гр. Третя особа 1 не з`явилася, вимоги вказаної ухвали суду не виконала. Саме тому, враховуючи неявку Третьої особи 1 у підготовче засідання від 12 лютого 2019 року та неподання останнім витребуваних у нього документів, необхідних для проведення призначеної у даній справі експертизи, місцевий господарський суд був позбавлений можливості задовольнити клопотання експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 9 січня 2019 року № 6/6 про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи.

Разом з тим, у матеріалах справи міститься висновок експерта від 28 грудня 2018 року № 1.1-318/18 судово-почеркознавчої експертизи, складеного в межах кримінального провадження № 0000229, в якому визначено, що підписи, зокрема, у вищенаведених заявах про державну реєстрацію прав та їх обтяжень по спірним земельним ділянкам, складених, зокрема, на підставі підписання акту прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року, виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою (том 3, а.с. 216-224).

Водночас, зважаючи на заперечення Відповідача та Третьої особи 3, наведені в апеляційній скаргах щодо несприйняття даного висновку експертизи з огляду на її проведення саме в межах кримінального провадження, а не даної господарського справи, колегія суддів зазначає таке.

Тобто, саме з огляду на вищевказане ухилення з недоведеною вказівкою на втрату таких доказів єдиною експертизою, яку можна враховувати чи не враховувати при вирішенні даної справи є експертиза, що проведена в рамках кримінального провадження.

Разом з тим, згідно частини 4 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, у разі ухилення учасника справи від подання суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню, суд залежно від того, яка особа ухиляється, а також як ця експертиза має значення, може визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена, або відмовити у її визнанні.

Відтак, з урахуванням усього вищевказаного апеляційний господарський суд констатує не лише безпідставність доводів апелянтів щодо незаконності врахування місцевим господарським судом експертизи проведеної в рамках кримінальної справи, але й вказує на те, що в силу даної норми (з огляду на вищеописане ухилення), з огляду на те, чия сторона в даному випадку вчинила таке ухилення, а також те яке ця експертиза має значення, по суті мав право визнати встановленою обставину щодо підроблення підпису представника Позивача та його печатки.

Водночас враховуючи усе вищеописане в даній постанові Північно-західний апеляційний господарський суд визнає встановленою обставину щодо підробки підпису представника Позивача та печатки Позивача, та враховує дане визнання при прийнятті судового рішення в даній справі за апеляційними скаргами Відповідача та Третьої особи 3.

В той же час й експертизою в кримінальному провадженні встановлено факт не вчинення ОСОБА_4 підпису на вищезазначених документах, що опосередковано вказує на причини ухилення Третьої особи 1 (котра на момент складення оспорюваного акту була присутня) від подання суду як самого оригіналу оспорюваного акту так і інших документів (на підставі котрих мало б бути проведено експертне дослідження в даній справі), а все описане на переконання колегії суддів в котре підводить до висновку про визнання встановленою обставиною щодо фальшування як оспорюваного акту так і інших документів по справі.

У той же час, колегія суддів звертає увагу, що у матеріалах справи також наявна і належним чином засвідчена копія заяви свідка - ОСОБА_4 , посвідченої 2 квітня 2018 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвієнко О.В. (том 1, а.с. 56).

У вказаній заяві ОСОБА_4 стверджує, що він, зокрема, не брав участі та не був присутній на установчих зборах засновників Відповідача 8 жовтня 2017 року, тим більше не представляв на них Позивача та не голосував з питань порядку денного зборів. Також він не проставляв свій підпис як підпис директора Позивача на цьому протоколі, та не проставляв відбитку печатки з написом «ПРОД МАЙСТЕР». Крім того, у вказаній заяві останній повідомив, що він як учасник та директор Позивача ознайомлений зі змістом пункту 12.3 Статуту Позивача, згідно якого питання створення дочірніх підприємств, філій, представництв, затвердження їх статутів, положень, а також надання згоди директору товариства на будь-яке відчуження майна (рухомого та нерухомого) віднесено до виключної компетенції вищого органу товариства. Відтак, з вказаного приводу повідомив, що загальні збори учасників Позивача ніколи не приймали рішення та не надавали згоди на внесення до статутного капіталу Відповідача нерухомого майна Позивача, у зв`язку з чим 6 лютого 2018 року ним, як директором Позивача, було подано до правоохоронних органів відповідне повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, за наслідками розгляду якого ГУ Національної поліції в Рівненській області було відкрито кримінальне провадження № 0000229 від 22 лютого 2018 року.

У той же час у матеріалах справи відсутні докази, які давали б підстави дійти протилежного висновку щодо вищезазначеного (що вказує на відсутність підстав для звернення Позивача до суду про визнання зборів, котрі ним не проводилися недійсними, і вказує на те, що з огляду на докази в даній справі і покази сторін, цей позов є єдиним ефективним способом захисту порушених прав Позивача).

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку про те, що правочин, оформлений актом прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року, щодо передачі Відповідачу в якості вкладу до його статутного капіталу земельних ділянок, що знаходяться за адресою: місто Рівне, вулиця Гайдамацька (Струтинської), 20, а саме семи земельних ділянок (з кадастровими номерами № :01:029:0532, №:01:029:0533,№:01:029:0534,№:01:029:0535,№:01:029:0536, № :01:029:0537 та № :01:029:0555) від імені Позивача був вчинений особою, яка не мала жодних повноважень діяти від імені Позивача. А відтак, в даному випадку має місце недотримання одного з основних принципів цивільного права - принципу свободи договору.

Окрім того, колегія суддів констатує, що правочин, оформлений актом прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року, щодо передачі Відповідачу в якості вкладу до його статутного капіталу земельних ділянок, що знаходяться за адресою - місто Рівне, вулиця Гайдамацька ( Струтинської ) , 20 (а саме семи земельних ділянок з кадастровими номерами: № :01:029:0532, № :01:029:0533, №:01:029:0534,№:01:029:0535,№:01:029:0536,№:01:029:0537 та № :01:029:0555), було вчинено без відповідного волевиявлення Позивача, а тому в правовому полі дії частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що 12 грудня 2017 року на підставі акту прийому-передачі від 12 грудня 2017 року № 1 Відповідач в особі Третьої особи 1 передав у власність Третьої особи 1 земельні ділянки, що були внесені Позивачем до статутного капіталу Відповідача (том 1, а.с. 20). Водночас згідно рішення загальних зборів засновників Відповідача, оформленого протоколом від 12 грудня 2017 року № 01 (том 1, а.с. 22), Позивача було виключено зі складу учасників юридичної особи Відповідача у зв`язку з укладенням відповідного договору купівлі-продажу корпоративних прав.

Проте з матеріалів справи вбачається, що кошти за таким договором на розрахункові рахунки Позивача ні від Відповідача, ні від Третьої особи 1 не надходили, що підтверджується наданими Позивачем довідками (том 1, а.с. 62-66), та не спростовано Відповідачем і Третьою особою 3 належними та допустимими доказами.

Вказаними обставинами спростовується фактична майнова участь Позивача у діяльності Відповідача, так само як і дійсні наміри та волевиявлення Позивача на створення Відповідача, а також набуття права власності Відповідачем на корпоративні права такого товариства.

Окрім того, вказаними фактами спростовується також і правомірне внесення до статутного капіталу Відповідача нерухомого майна за оскаржуваним правочином, оскільки створення Відповідача не було здійснено на засадах угоди, як це встановлено Законом України "Про господарські товариства", а оспорюваний правочин (щодо створення статутного капіталу Відповідача) суперечить, зокрема, вимогам частини 5 статі 203 Цивільного кодексу України, за якими правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому колегія суду констатує, що відповідно до статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При визначенні способу захисту відповідно до наведеної норми судом враховано положення частини 1 статті 14, пункту 4 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а тому суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який ця особа не просить застосувати.

За загальним правилом суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачено нормою матеріального права або договором.

При цьому, колегія суддів акцентує увагу на тому, що Позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може обирати між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом.

Якщо ж законом або договором не передбачено способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону.

Наведене з урахуванням положень частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства, у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дає змогу забезпечити реальне поновлення у порушених правах.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми.

Дво- та багатосторонні правочини є договорами і водночас угодами, які засвідчують домовленість сторін, мають вольову спрямованість, яка характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання осіб, що реалізується через відповідну об`єктивно виражену форму волевиявлення у вигляді вчинення юридичних дій, направлених на свідоме створення конкретного цивільного правового результату (наслідку), тому не можуть розглядатись як правочини ті фактичні дії (вчинки) осіб, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Слід зазначити, що за змістом нормативних законодавчих приписів внесення основних засобів та нематеріальних активів до статутного капіталу товариства прирівнюється до продажу або іншого відчуження, адже внаслідок внесення нерухомого майна до статутного капіталу іншої юридичної особи відбувається перехід права власності на таке нерухоме майно до цієї юридичної особи.

Окрім того, зважаючи на юридичну природу даного акта прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року вбачається, що він є тим самим юридично-значимим документом (та єдиним) на підставі якого здійснюються подальші правові дії, а саме реєстрація речового права на дане майно, тобто він є тим самим правочином на підставі якого здійснюються відповідні правові дії, відтак він не породжує здійснення інших дій та прийняття будь-яких інших правочинів для вчинення реєстраційних дій щодо декларування свого права власності на нерухоме майно.

У той же час у матеріалах справи відсутні докази, які давали б підстави дійти протилежного висновку щодо вищезазначеного (що вказує на відсутність підстав для звернення Позивача до суду про визнання зборів, котрі ним не проводилися недійсними, і вказує на те, що з огляду на докази в даній справі і покази сторін, цей позов є єдиним ефективним способом захисту порушених прав Позивача).

Поміж тим, дослідивши даний оспорюваний акт колегія суддів констатує, що Позивач, зважаючи на кінцеву форму даного акта (оскільки він є юридичною підставою для оформлення права власності), позбавлений права будь-яким іншим чином та способом захистити свої права.

Відтак, підсумовуючи усе вищеописане в даній судовій постанові, колегія суддів прийшла до висновку, що оформлення актом прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року дій сторін з приймання-передачі цього нерухомого майна (земельних ділянок) з власності Позивача у власність Відповідача, спрямованих на припинення Позивачем прав і обов`язків власника наведених земельних ділянок і одночасне набуття Відповідачем прав і обов`язків власника цього майна, підпадає під ознаки правочину, адже є більш широким поняття саме в даних правових відносинах, ніж власне фіксація виконання будь-якого правочину відповідним актом.

Поміж тим колегія суддів звертає увагу на те, що позов Позивача заявлено саме про визнання недійсним правочину, а не визнання недійсним самого акту приймання-передачі.

Дане повністю нівелює твердження апелянтів відносно того, що даний акт не можу бути підведено під ознаки правочину, зважаючи на те, що він лише засвідчує сам факт приймання-передачі майна.

У той же час колегія суддів наголошує на тому, що у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчать про прийняття загальними зборами Позивача будь-яких рішень щодо внесення належного йому майна, зокрема, земельних ділянок, до статутного капіталу Відповідача, а також докази, які підтверджують фактичне набуття Позивачем корпоративних прав у Відповідача, що також на переконання колегії суддів свідчить про те, що оскаржуваний правочин було оформлено саме актом прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року, а не відповідним рішенням керівних органів Відповідача. Відтак, наведені обставини вкотре вказують на вірне обрання Позивачем способу захисту у даній справі, який є ефективним, відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дає змогу забезпечити реальне поновлення у порушених правах, а також не суперечить закону.

Також колегія суддів акцентує увагу, що згідно пункту 12.3 Статуту Позивача, питання визначення переліку основних засобів Позивача, що підлягають відчуженню, створення дочірніх підприємств, філій, представництв, затвердження їх статутів, положень, а також надання згоди директору Позивача на будь-яке відчуження/придбання, заставу, отримання в заставу або надання та прийняття в оренду, лізинг майна (рухомого та нерухомого), віднесено до виключної компетенції вищого органу Позивача, яким є загальні збори його учасників.

При цьому судовою колегією встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази того, що загальні збори учасників Позивача надавали згоди на створення Відповідача, а також погоджували внесення до статутного капіталу такої юридичної особи нерухомого майна Позивача (а саме семи земельних ділянок з кадастровими номерами №:01:029:0532, № :01:029:0533, № :01:029:0534, №:01:029:0535,№:01:029:0536,№:01:029:0537,№:01:029:055).

Оскільки, внесення основних засобів та нематеріальних активів до статутного капіталу товариства прирівнюється до продажу або іншого відчуження (адже внаслідок внесення нерухомого майна до статутного капіталу іншої юридичної особи відбувається перехід права власності на це нерухоме майно до такої юридичної особи), то відповідно, за відсутності рішення загальних зборів учасників Позивача здійснення такого внеску до статутного капіталу Відповідача нерухомого майна є неможливим, що додатково свідчить про недійсність спірного правочину, оформленого актом прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року.

Крім того, відповідно до статті 115 Цивільного кодексу України, господарське товариство є власником, зокрема, майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

Відтак, за змістом вищенаведеної норми при внесенні до статутного капіталу майна або нематеріальних активів такі права або майно підлягають грошовій оцінці за домовленістю між учасниками створюваного товариства або незалежній експертній оцінці у визначених Законом випадках. Зокрема, перелік таких випадків містить стаття 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну та оціночну діяльність". Отже, засновники (учасники) мають право на власний вибір або самостійно оцінити майно, що вноситься ними до статутного капіталу товариства, і скласти про це відповідний акт, або звернутися до професійного оцінювача, або передати майно за балансовою вартістю (для юридичних осіб) на дату такої передачі.

Водночас, зважаючи на дану норму матеріального права, у матеріалах справи відсутній, зокрема, відповідний акт грошової оцінки майна, а саме вищенаведених земельних ділянок, що були внесені до статутного фонду Відповідача за спірним правочином, оформленим актом прийому-передачі від 8 жовтня 2017 року. Разом з тим відомості про проведення такої оцінки, так само як і її конкретний розмір (у тому числі в розрізі кожної земельної ділянки, які є окремими об`єктами нерухомості), не були визначені сторонами і в самому акті прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року, що свідчить про невідповідність цієї господарської операції імперативним законодавчим приписам.

Слід також зазначити, що інформація, викладена у протоколі установчих зборів засновників Відповідача від 8 жовтня 2017 року № 01 щодо оцінки розміру частки Товариства в сумі 40 000 грн 00 коп. і здійснення її формування за рахунок передачі у власність Відповідача семи земельних ділянок у місті Рівне, оціночна вартість яких становить 2 127 911 грн також опосередковано свідчить про те, що вказаний правочин Позивачем не укладався, оскільки його укладення на таких умовах безперечно суперечить інтересам Позивача.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на положення статті 241 Цивільного кодексу України, за якими правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

В той же час апеляційний господарський суд наголошує на тому, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази наступного схвалення Позивачем спірного правочину, зокрема документи, які підтверджують вчинення Позивачем дій, що свідчать про прийняття його до виконання.

З врахуванням усього вищеопсианого в даній судовій постанові та з врахуванням серйозності та важливості основного доводу Позивача, що спірний правочин був укладений без волі на його укладення самого Позивача та в супереч його інтересам (Позивач свого представника не уповноважував, відповідне рішення Загальних зборів на укладення такого правочину не приймалося), Північно-західний апеляційний господарський суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив всі доводи та докази Позивача, Відповідача та Третіх осіб, як кожний окремо, так і у їх комплексі та сукупності на підтвердження чи не підтвердження укладення спірного акту та віднесення його (зважаючи на його форму та правове оформлення) до правочину, та приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог Позивача.

З огляду на усе вищеописане в даній судовій постанові, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог Позивача щодо визнання недійсним правочину оформленого Актом прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року щодо передачі Відповідачу у якості вкладу земельних ділянок.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак апеляційний господарський суд залишає оспорювань рішення без змін з огляду на його законність і обгрунтованість, а також те, що при прийнятті даної постанови, Північно - західним апеляційним господарським судом не встановлено обставин, що б вказували на необхідність скасування даного рішення (в розумінні частини 4 статті 269 ГПК України).

Відтак, виносячи дану постанову та враховуючи те, що апеляційним господарським судом залишено без задоволення апеляційну скаргу Відповідача та Третьої особи 3, апеляційний господарський суд, відповідно статті 129 ГПК України, залишає судовий збір за розгляд апеляційної скарги за Відповідачем та Третьою особою 3.

Керуючись статтями 269, 270, 271, 272, 273, 275, 276, 277, 278, 279, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прод Майстер Рівне" на рішення Господарського суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року в справі 918/370/18 - залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року в справі 918/370/18 - залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року в справі 918/370/18 - залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

6. Справу №918/370/18 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складено 13 червня 2019 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.