СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2019 р. Справа № 905/2402/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В.О.

за участю секретаря судового засідання Кладька А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Маріупольської міської ради (вх.№ 1053 Д/2) на рішення господарського суду Донецької області від 27.02.2019 (рішення ухвалено суддею Паляницею Ю.О. у приміщенні господарського суду Донецької області 27.02.2019 о 15:40 год., повний текст складено та підписано 04.03.2019) у справі №905/2402/18

за позовом: Маріупольської міської ради, Донецька область, м.Маріуполь,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталі Павлівни Донецька область, м.Маріуполь,

про стягнення 43552,16 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Маріупольська міська рада, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ФОП Тимофєєвої Н.П., про стягнення внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою №347-001 від 01.12.2016 у розмірі 37848 грн, а також пені в сумі 5704,16 грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 27.02.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що право розміщення тимчасової споруди юридично закріплюється шляхом оформлення паспорта прив`язки; матеріали справи не містять доказів оформлення паспорту прив`язки на ім`я відповідача щодо будь-якої тимчасової споруди, тому право розміщення фізичною особою-підприємцем Тимофєєвою Наталею Павлівною тимчасової споруди на території міста Маріуполь юридично не закріплено; відсутність доказів розміщення на спірній земельній ділянці тимчасової споруди, на думку суду першої інстанції, унеможливлює виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою №347-001 від 01.12.2016 у розмірі 37848 грн.

Позивач із рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу. Вважає рішення прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Просить вказане рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що після укладення договору щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою відповідач не вчиняв дії, що свідчили б про його намір розпочати підприємницьку діяльність; для користування об`єктом благоустрою на території м. Маріуполя для розміщення тимчасової споруди з метою здійснювати підприємницьку діяльність органом місцевого самоврядування проводиться конкурс - тобто, за твердженням позивача, для відповідача не тільки не існує обмежень для провадження підприємницької діяльності на обраній ділянці, а й навпаки, умови для її здійснення є прозорими, відкритими та конкурентними для всіх; суд першої інстанції не дослідив (не отримав пояснень відповідача), чи взагалі відповідач мав намір провадити підприємницьку діяльність, чи звертався до відповідних органів позивача для оформлення паспорта прив`язки та чи оформив його.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.04.2019 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О. суддя Фоміна В.О.) відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 14.05.2019.

До суду надійшло клопотання апелянта (вх.№4520 від 07.05.2019) про участь у вказаному судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої заявник просить доручити Донецькому апеляційному суду.

10.05.2019 у зв`язку з відпусткою судді Крестьянінова О.О. для розгляду вищевказаного клопотання було здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатами якого визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Фоміна В.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.05.2019 задоволено клопотання Маріупольської міської ради про участь у судовому засіданні 14.05.2019 у режимі відеоконференції, проведення якої доручено Донецькому апеляційному суду.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.05.2019 оголошено перерву у судовому засіданні до 13.06.2019.

28.05.2019 відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що ФОП Тимофєєва Н.П. не здійснювала користування об`єктом благоустрою, тобто умови договору щодо встановлення тимчасової споруди виконані не були, тоді як пайова участь відповідно до договору повинна сплачуватися саме за користування об`єктами благоустрою. Даний учасник справи просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

У зв`язку з відпусткою судді Мартюхіної Н.О., відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.05.2019 сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О. суддя Фоміна В.О.

Присутні в судовому засіданні 13.06.2019 представники сторін (у режимі відеоконференції) підтримали викладену ними письмово правову позицію.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

За таких обставин колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Присутні в судовому засіданні представники сторін погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

10.11.2016 фізична особа-підприємець Тимофєєва Н.П. звернулась до голови Комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя Маріупольської міської ради з заявою про користування об`єктами благоустрою, з якої вбачається, що відповідач просить розглянути можливість користування об`єктами благоустрою в місці розміщення тимчасової споруди по вул. Митрополитській (К. Лібкнехта), на земельній ділянці СТС Ц-070 (а.с. 11). В заяві зазначено, що бажаний строк розміщення тимчасової споруди з 01.12.2016 до 01.12.2017.

01.12.2016 між позивачем та відповідачем укладено договір щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою за № 347-001 від 01.12.2016 (а.с.10).

Відповідно до п. 1.1. договору відповідач висловив намір розташувати на території м. Маріуполь тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності, за адресою: вул. Митрополитська (№ Ц 070) в Центральному районі м. Маріуполя, для торгівлі (хлібобулочними виробами), що є власністю відповідача та погоджується на пайову участь (внесок) у користуванні об`єктів благоустрою м. Маріуполь, які будуть використані (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

За умовами договору площа об`єктів благоустрою м. Маріуполь, за використання яких здійснюється плата (внесок) за пайову участь в користуванні об`єктів благоустрою, складає 19 квадратних метрів.

Пунктами 1.3, 2.1.1 договору сторони врегулювали зобов`язання відповідача прийняти участь у пайової участі (внесок) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь та перерахувати на рахунок позивача кошти на їх утримання з призначенням платежу: плата за пайову участь (внесок) в користуванні об`єктом благоустрою м. Маріуполь.

Розмір пайової участі (внеску) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь з розрахунку на рік сторони встановили на рівні 18924,00 грн., із визначенням щомісячного розміру пайової участі (внеску) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполя на рівні 83,00 грн. за один квадратний метр площі об`єктів благоустрою, які будуть використані (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності (п.1.4).

Згідно з п. 1.5. договору плата за пайову участь (внесок) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь здійснюється відповідачем: при розрахунку єдиним платежем - протягом двадцяти календарних днів після підписання договору, при розрахунку рівномірно протягом року - до 10-го числа місяця, наступного за звітним.

У відповідності до п. 3.2 договору сторони врегулювали відповідальність відповідача за несвоєчасну сплату внеску, передбаченого у розділі 1 договору, у вигляді пені у розмірі 120 відсотків облікової ставки НБУ за кожен день прострочення сплати від суми несплаченого платежу.

Також учасники договірних відносин зазначили, що у разі двомісячної несплати пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою договір розривається в односторонньому порядку (п.3.4).

Сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє з 1 грудня 2016 року до 1 грудня 2017 року (п.4.1,4.3). Відповідно до п. 4.2. договору строк дії договору щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою - один рік та продовжується автоматично на строк один рік за відсутності підтверджених фактів систематичного (більше трьох) порушення протягом останнього календарного року.

Згідно із п. 5.2 договору сторони встановили право для кожного учасника договору на його розірвання з повідомленням іншої сторони за 30 календарних днів. Сторони визначили, що одностороння зміна умов або одностороння відмова від договору неприпустима, крім випадків, передбачених Положенням про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності (п.5.3). У разі припинення діяльності або відмови у розміщенні тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності пайовий внесок не повертається.

11.12.2018 позивач звернувся до відповідача з вимогою №26.6.5-69094-26.6.5.2 про погашення заборгованості, проте зазначена вимога залишилася без виконання з боку відповідача.

Отже, невиконання відповідачем умов договору щодо сплати внесків за пайову участь в користуванні об`єктом благоустрою за договором від 01.12.2016 №347-001 стало підставою для звернення Маріупольської міської ради з даним позовом до господарського суду Донецької області.

Місцевий господарський суд у позові повністю відмовив - з наведених вище підстав.

Надаючи оцінку аргументам місцевого господарського суду згідно з підпунктом б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду у відповідності до вищенаведених приписів ст.269 ГПК України, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України констатовано що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 628 ЦК України також передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до компетенції міських рад відноситься встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність. Згідно із ст.40 зазначеного Закону, виконавчі органи забезпечують організацію благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Згідно із ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів" та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженому Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 N 244.

Згідно із ст. 15 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" власник тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, розташованої на території об`єкта благоустрою державної та комунальної власності, зобов`язаний забезпечити належне утримання прилеглої до тимчасової споруди території або може брати пайову участь в утриманні цього об`єкта благоустрою на умовах договору, укладеного із підприємством або балансоутримувачем. Фінансування заходів з благоустрою населених пунктів, утримання та ремонт об`єктів благоустрою здійснюється за рахунок коштів їх власників або користувачів, якщо це передбачено умовами відповідних договорів, а також за рахунок пайових внесків власників тимчасових споруд, розміщених на території об`єкта благоустрою, інших передбачених законом джерел фінансування (ст. 36 зазначеного Закону).

На виконання приписів Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" Маріупольською міською радою рішенням від 28.09.2016 №7/11-729 затверджено "Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності". За змістом вказаного Положення, діючого на час підписання між сторонами спірного договору, порядок користування об`єктом благоустрою передбачав подання суб`єктом господарювання відповідної заяви до Комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя.

Як уже зазначалося, відповідач звернулася з такою заявою 10.11.2016 (а.с.11).

За змістом п.п. 3.6, 3.7 вказаного Положення, після прийняття відповідного рішення, протягом 5 робочих днів суб`єкту господарювання пропонується підписати договір щодо пайової участі в користуванні об`єктами благоустрою за типовою формою, наведеною в додатку 5 до Положення та зберігається за останнім право відмовитися від укладання договору.

У відповідності до зазначеного Положення, розміщенню тимчасової споруди передує укладання договору про пайову участь в користуванні об`єктом благоустрою; за суб`єктом підприємницької діяльності залишається право розмістити тимчасову споруду протягом строку дії договору.

Як було встановлено вище, між сторонами укладено договір №347-001 від 01.12.2016, за умовами якого відповідач прийняв на себе зобов`язання взяти пайову участь (внесок) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь та перерахувати на рахунок позивача кошти на їх утримання при розрахунку єдиним платежем - протягом двадцяти календарних днів після підписання договору, при розрахунках рівномірно протягом року - до 10 числа місяця, наступного за звітним (п.1.5 договору).

Таким чином, з огляду на приписи статей 627 - 629 Цивільного кодексу України, при укладенні договору №347-001 від 01.12.2016 сторони, зокрема відповідач, не був позбавлений права на вільне визначення умов договору, на свій розсуд та з власної волі узгодив умови договору, а тому повною мірою погодився зі змістом договору, у тому числі - з порядком та умовами здійснення платежів за договором, і визнав умови щодо сплати внесків обов`язковими для виконання, прийнявши на себе ризик настання негативних наслідків невиконання умов договору.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази звернення жодної зі сторін до іншої сторони або до суду з вимогами про зміну або розірвання договору №347-001 від 01.12.2016 протягом його дії.

Тобто протягом строку дії договору позивач мав обґрунтовані очікування на отримання грошових коштів від відповідача, який в будь-який час протягом строку дії договору може розмістити тимчасову споруду на земельній ділянці об`єкта благоустрою.

Скаржник посилається на те, що його фінансове становище погіршилося у зв`язку із запровадженням у 2014 році антитерористичної операції на території Донецької області, що стало причиною нерозміщення ним тимчасових споруд за спірним договором. Проте, як вбачається з матеріалів справи, спірні відносини виникли між сторонами наприкінці 2016 року, при цьому відповідач не довів наявності об`єктивних обставин, з яких він уклав договір про пайову участь в умовах заздалегідь відомої неспроможності його виконання.

Колегія суддів також зазначає, що приписами ст.204 Цивільного кодексу України, згідно з якими правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, з огляду на неспростування сторонами презумпції правомірності договору №347-001 від 01.12.2016, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Враховуючи, що обов`язок відповідача щодо сплати за користування об`єктом благоустрою виникає на підставі діючого договору від 01.12.2016 №347-001 - колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для покладення на відповідача такого обов`язку у зв`язку з відсутністю доказів розміщення на земельній ділянці тимчасової споруди.

Тому, висновки позивача щодо порушення відповідачем умов договору №347-001 є законними та обґрунтованими, та таким, що доведені матеріалами справи.

Разом з тим, відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що строк дії договору є істотною умовою договору, яка має узгоджуватись шляхом волевиявлення обох сторін.

Відповідно до п. 4.2 договору №347-001, строк дії договору щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою - один рік та продовжується сторонами автоматично на строк один рік за відсутності підтверджених фактів систематичного (більше трьох) порушення протягом останнього календарного року.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача 37848,00 грн, Маріупольська міська рада обґрунтовувала позовні вимоги невиконання відповідачем умов договору протягом 2017 та 2018 років, відповідно, сума позовних вимог складається виходячи із заборгованості за два роки.

Однак, як зазначає Маріупольська міська рада, саме систематичне невиконання відповідачем умов договору №347-001 щодо сплати внесків за користування об`єктом благоустрою і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

А враховуючи доведеність позовних вимог в частині наявності обов`язку відповідача сплачувати внески за договором щодо пайової участі у користуванні об`єктом благоустрою, що встановлено апеляційним господарським судом, колегія суддів вважає, що строк дії договору від 01.12.2016 №347-001 не продовжений на один рік, та припинив свою дію 01.12.2017.

До того ж, відповідно до заяви відповідача про користування об`єктами благоустрою від 10.11.2016 (вх.№19/149-0400), останній просив розглянути можливість користуватись об`єктами благоустрою за адресою: вул. Митрополитська у м. Маріуполі строком на один рік.

В матеріалах справи відсутні докази продовження терміну користування об`єктами благоустрою за зазначеною адресою на 2018 рік.

Відповідно до ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Виходячи з встановлених п.1.5 договору строків оплати внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою (при розрахунках рівномірно протягом року - до 10 числа місяця, наступного за звітним) з урахуванням порядку обчислення строків, встановленого ст.254 Цивільного кодексу України, останній день оплати внеску за грудень 2016 є 10.01.2017, за січень 2017 - 10.02.2017, за лютий 2017 - 10.03.2017, за березень 2017 - 10.04.2017, за квітень 2017 - 10.05.2017, за травень 2017 - 12.06.2017, за червень 2017 - 10.07.2017, за липень 2017 - 10.08.2017, за серпень 2017 - 11.09.2017, за вересень 2017 - 10.10.2017, за жовтень 2017 - 10.11.2017, за листопад 2017 - 11.12.2017.

Таким чином, враховуючи невиконання відповідачем умов договору щодо пайової участі в користуванні об`єктами благоустрою, колегія суддів вважає обґрунтованим стягнення з відповідача суми заборгованості за період дії договору №347-001 з 01.12.2016 по 01.12.2017, тобто у розмірі 18924,00 грн.

Зазначене є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про стягнення з відповідача 18924,00 грн, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині.

Крім того, позивачем було заявлено про стягнення з відповідача за порушення строків оплати внесків за договором пені у сумі 5704,16 грн, в порядку п.3.2 договору №347-001 від 01.12.2016 року, відповідно до якого у випадку несвоєчасної оплати внесків замовник сплачує пеню в розмірі 120 відсотків облікової ставки НБУ за кожен день прострочення сплати від суми несплаченого платежу.

Відповідно до наданого розрахунку, позивач просив стягнути пеню в розмірі 5704,16 за період з 11.01.2017 по 12.12.2018 (а.с.15).

При перевірці заявленої позивачем до стягнення пені колегією суддів враховується факт припинення строку дії спірного договору - 01.12.2017 (про що було зазначено вище), а також заявлене відповідачем в суді першої інстанції у відзиві на позов клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 2 п.1 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

При цьому, колегія суддів зазначає, що якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до господарського суду Донецької області з даним позовом 20.12.2018.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок пені здійснено позивачем за період з 11.01.2017 по 12.12.2018, тобто період нарахування пені визначений без врахування спеціальної позовної давності в один рік.

Враховуючи, що позивач звернувся з даним позовом 20.12.2018, строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені, нарахованої до 19.12.2017 включно, є таким, що пропущений позивачем.

Здійснивши перерахунок пені з дотриманням вимог п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та з урахуванням заяви відповідача про пропуск позивачем встановленої ст. 258 Цивільного кодексу України спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені, колегія суддів дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність вимог в частині стягнення пені у сумі 478,29 грн.

Виходячи з наведеного, позов в частині стягнення пені у сумі 478,29 грн. підлягає задоволенню.

У справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13) Європейський суд з прав людини констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Керуючись практикою Європейського Суду з прав людини, колегія суддів зазначає, що у Рішенні "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) Високий Суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції у даній справі обставини та докази на їх підтвердження, перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та відповідність рішення нормам процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому підлягає частковому скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.

У відповідності до статті 129 ГПК України, розподіл суми судового збору за подання позову та апеляційної скарги підлягає пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, 269, 270, п. 2 ст. 275, ч.1 ст. 277, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Маріупольської міської ради задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Донецької області від 27.02.2019 у справі №905/2402/18 скасувати в частині відмови в позові про стягнення з відповідача 18924,00 суми основної заборгованості та 478,29 грн. пені.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким позов в частині стягнення з відповідача суми 18924,00 грн основної заборгованості та 478,29 грн пені задовольнити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталі Павлівни ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Маріупольської міської ради (87500, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Миру, 70 код 33852448) 18924,00 грн. основної заборгованості та 478,29 грн. пені.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталі Павлівни ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Маріупольської міської ради (87500, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Миру, 70 код 33852448) 784,96 грн. судового збору за подання позову, 1177,44 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Донецької області видати відповідні накази.

Повний текст постанови складено 18.06.2019

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя В.О. Фоміна