ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2019 р. м. Київ Справа № 911/717/19

Суддя: Грабець С.Ю.

Секретар судового засідання: Абрамова В.Д.

Суд, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до орендного підприємства "Кримтеплокомуненерго"

про стягнення заборгованості у сумі 16 620 709,78 грн.,

за участю представника:

позивача: Поліщука В.О. (довіреність №14-200 від 17.05.2019 року);

відповідача: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

18 березня 2019 року до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до орендного підприємства "Кримтеплокомуненерго" (далі відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 16 620 709,78 грн.

Судом встановлено, що повним найменуванням публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі позивач), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач послався на порушення відповідачем умов договору про купівлі-продажу природного газу №2279/14-КП-19 від 28.01.2014 року, згідно з якими позивач зобов`язувався поставити відповідачу природний газ (далі послуги), а відповідач зобов`язувався надані послуги прийняти і оплатити.

Рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/1951/15 від 06.07.2015 року позов публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до орендного підприємства "Кримтеплокомуненерго" про стягнення 11 070 075,06 грн. задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 10 062 621,06 грн. основного боргу, 344 421,54 грн. пені, 447 351,27 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, 66 121,62 грн. трьох процентів річних, 72 092,67 грн. витрат на сплату судового збору.

У зв`язку з тим, що відповідач вищевказане судове рішення не виконав та повністю борг не оплатив, позивач звернувся до суду, просив суд стягнути з відповідача 610 913,54 грн. пені, три проценти річних у сумі 1 291 720,80 грн. та 14 718 075,44 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції.

Ухвалою суду від 18.03.2019 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання на 17 квітня 2019 року.

17 квітня 2019 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник позивача подала заяву від 12.04.2019 року.

17 квітня 2019 року в засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача у засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою суду від 17.04.2019 року підготовче засідання відкладено на 22 травня 2019 року.

22 травня 2019 року представник позивача в засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача в засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, вимог ухвал суду не виконав.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.05.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 12 червня 2019 року.

12 червня 2019 року в судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовільнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою Господарського суду Київської області суду від 18.03.2019 року відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву, докази, що підтверджують заперечення проти позову, та попереджено про те, що суд може вирішити справу за наявними в ній матеріалами, у разі ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву.

Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи по суті, відзиву на позовну заяву не подано, суд вирішив справу за наявними в ній матеріалами.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків:

28 січня 2014 року між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та орендним підприємством "Кримтеплокомуненерго" (далі відповідач) був укладений договір купівлі продажу природного газу №2279/14-КП-19 (далі-договір), згідно з умовами якого позивач зобов`язувався передати у власність відповідача природний газ, а відповідач зобов`язувався прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

Відповідач газ, поставлений позивачем, не оплатив.

У зв`язку з цим, 05 травня 2015 року позивач звернувся до Господарського суду Київської області, просив стягнути з відповідача 10 062 621,06 грн. основного боргу, 348 005,49 грн. пені, 66 948,68 грн. трьох процентів річних, 592 499,83 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції.

Рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/1951/15 від 06.07.2015 року позов публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до орендного підприємства "Кримтеплокомуненерго" про стягнення 11 070 075,06 грн. задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 10 062 621,06 грн. основного боргу, 344 421,54 грн. пені, 447 351,27 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, 66 121,62 грн. трьох процентів річних, 72 092,67 грн. витрат на сплату судового збору.

Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Так, судом встановлено факт прострочення відповідачем виконання зобов`язання, яке виникло на підставі договору.

У зв`язку з тим, що відповідач повністю борг не оплатив, позивач звернувся до суду, просив суд стягнути з відповідача 610 913,54 грн. пені, три проценти річних у сумі 1 291 720,80 грн. та 14 718 075,44 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції.

Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" змінено назву на акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі позивач), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Зобов`язання припиняється:

- за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст. 600 Цивільного кодексу України);

- зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги (ч. 1 ст. 601 Цивільного кодексу України);

- за згодою сторін (ч. 1 ст. 604 Цивільного кодексу України);

- внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст. 605 Цивільного кодексу України);

- неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст. 607 Цивільного кодексу України);

- смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою (ч. 1 ст. 608 Цивільного кодексу України);

- смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора (ч. 2 ст. 608 Цивільного кодексу України);

- ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (ст. 609 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пунктом 7.1 договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, пеня це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.2 договору, зокрема, у разі невиконання відповідачем пункту 6.1 умов цього договору, він зобов`язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Судом встановлено, що відповідач рішення суду не виконав, заборгованість перед позивачем повністю не оплатив, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку позивача, а також іншими документами.

Рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/1951/15 від 06.07.2015 року було стягнуто з відповідача, зокрема, пеню за період з 15.02.2014 року до 19.05.2014 року від простроченої заборгованості за січень 2014 року та за період з 15.03.2014 року до 19.05.2014 року від суми простроченої заборгованості за лютий 2014 року.

Так, розмір пені, враховуючи період заборгованості з 20.05.2014 року до 14.08.2014 року:

від суми 5 012 381,66 грн., складає 250 893,74 грн.;

від суми 5 050 239,40 грн., складає 360 019,80 грн.,

а всього 610 913,54 грн., які підлягають стягненню.

Згідно з ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідач документів, що спростовували б доводи позивача, суду не надав.

Так, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 610 913,54 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім стягнення пені, позивач просив суд стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 1 291 720,80 грн. та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 14 718 075,44 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Так, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Так, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/1951/15 від 06.07.2015 року було стягнуто з відповідача, зокрема, три проценти річних за період з 15.02.2014 року до 19.05.2014 року та за період з 15.03.2014 року до 19.05.2014 року від суми простроченої заборгованості за лютий 2014 року.

Так, три проценти річних, враховуючи період заборгованості з 20.05.2014 року до 28.02.2019 року (1 746 днів):

від суми 5 012 381,66 грн. становлять 718 899,12 грн.;

від суми 5 050 239,40 грн. становлять 724 328,86 грн.,

а всього 1 443 227,98 грн. (за розрахунком суду).

Частиною 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Оскільки позивачем сума трьох процентів річних визначена в розмірі 1 291 720,80 грн., то стягненню підлягає саме ця сума.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без враховування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, за період з травня 2014 року до січня 2019 року: у червні 101,0% (УК №121 від 09.07.2014 року); липні 100,4% (УК №144 від 09.08.2014 року); серпні 100,8% (УК №164 від 09.09.2014 року); вересні 102,9% (УК №185 від 08.10.2014 року); жовтні 102,4% (УК №208 від 08.11.2014 року); листопаді 101,9% (УК №229 від 09.12.2014 року); грудні 103,0% (УК №5 від 14.01.2015 року); у січні 2015 року 103,1% (УК №24 від 10.02.2015 року); лютому -105,3% (УК №44 від 11.03.2015 року); березні 110,8% (УК №65 від 09.04.2015 року); квітні 114,0% (УК №84 від 14.05.2015 року); травні 102,2% (УК №102 від 10.06.2015 року); червні 100,4% (УК №122 від 09.07.2015 року); липні 99,0% (УК №144 від 08.08.2015 року); серпні 99,2% (УК №165 від 09.09.2015 року); вересні 102,3% (УК №188 від 09.10.2015 року); жовтні 98,7% (УК №209 від 10.11.2015 року); листопаді 102,0% (УК №230 від 09.12.2015 року); грудні 100,7% (УК №4 від 09.01.2016 року); у січні 2016 року 100,9% (УК №26 від 10.02.2016 року); лютому 99,6% (УК №47 від 11.03.2016 року); березні 101,0% (УК №68 від 09.04.2016 року); квітні 103,5% (УК №87 від 11.05.2016 року); травні 100,1% (УК №109 від 10.06.2016 року); червні 99,8% (УК №128 від 12.07.2016 року); липні 99,9% (УК №149 від 10.08.2016 року); серпні 99,7% (УК №170 від 10.09.2016 року); вересні 101,8% (УК №191 від 11.10.2016 року); жовтні 102,8% (УК №210 від 09.11.2016 року); листопаді 101,8% (УК №233 від 10.12.2016 року); грудні 100,9% (УК №4 від 11.01.2017 року); у січні 2017 року 101,1% (УК №25 від 09.02.2017 року); лютому 101,0% (УК №47 від 11.03.2017 року); березні 101,8% (УК №68 від 11.04.2017 року); квітні 100,9% (УК №86 від 12.05.2017 року); травні 101,3% (УК №106 від 10.06.2017 року); червні 101,6% (УК №126 від 11.07.2017 року); липні 100,2% (УК №148 від 10.08.2017 року); серпні 99,9% (УК №169 від 12.09.2017 року); вересні 102,0% (УК №191 від 11.10.2017 року); жовтні 101,2%(УК №212 від 10.11.2017 року); листопаді 100,9% (УК №234 від 12.12.2017 року); грудні 101,0% (УК №6 від 11.01.2018 року); у січні 2018 року 101,5% (УК №30 від 13.02.2018 року), лютому 100,9% (УК №49 від 14.03.2018 року); березні 101,1% (УК №70 від 12.04.2018 року); квітні 100,8% (УК №89 від 12.05.2018 року); травні 100,0% (УК №109 від 12.06.2018 року); червні 100,0% (УК №129 від 13.07.2018 року); липні 99,3% (УК №150 від 11.08.2018 року), серпні 100,0% (УК №170 від 12.09.2018 року); вересні 101,9% (УК №191 від 11.10.2018 року); жовтні 101,7% (УК №213 від 13.11.2018 року); листопаді 101,4% (УК №235 від 12.12.2018 року); грудні 100,8% (УК №6 від 11.01.2019 року); у січні 2019 року 101,0% (УК №28 від 12.02.2019 року):

від суми 5 012 381,66 грн., складає 6 922 099, 07 грн.;

від суми 5 050 239,40 грн., складає 6 974 380,61 грн.,

а всього 13 896 479,68 грн. (за розрахунком суду), які підлягають стягненню.

Згідно з ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 173, п. 3 ч. 1 ст. 174, ч. 1 ст. 216, ст. 218, ч. 1 ст. 230, ч. 6 ст. 231, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 530, ч. ч. 1, 3 ст. 549, ч. 1 ст. 598, ст. 599ч. 1 ст. 604, ст. 605, ст. 607, ст. 608, ст. 609, ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611, ч. 1 ст. 612, ч. 2 ст. 625, ст. 655 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 3, ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ст. 7, ч. ч. 1, 2 ст. 11, ст. ст. 12 - 15, ст. 16, ст. 18, ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74, ч. 4 ст. 75, ст. 86, ч. 1 ст. 123, ч. 9 ст. 129, ч. 9 ст. 165, ч. ч. 1, 2 ст. 222, ст. 223, ч. 3 ст. 232, ст. 233, ст. 237, ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовільнити частково позов акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до орендного підприємства "Кримтеплокомуненерго" про стягнення заборгованості у сумі 16 620 709,78 грн.

Стягнути з орендного підприємства "Кримтеплокомуненерго" (95026, Автономна Республіка Крим, місто Сімферополь, вулиця Гайдара, будинок 3 "А", ідентифікаційний код 03358593) на користь акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6, ідентифікаційний код 20077720) 610 913,54 грн. (шістсот десять тисяч дев`ятсот тринадцять грн. 54 коп.) пені; 1 291 720,80 грн. (один мільйон двісті дев`яносто одну тисячу сімсот двадцять грн. 80 коп.) трьох процентів річних; 13 896 479,68 грн. (тринадцять мільйонів вісімсот дев`яносто шість тисяч чотириста сімдесят дев`ять грн. 68 коп.) суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції; 236 986,71 грн. (двісті тридцять шість тисяч дев`ятсот вісімдесят шість грн. 71 коп.) витрат на сплату судового збору.

Відмовити в іншій частині позову.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 14.06.2019 року.

Суддя С. Грабець