ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2019 р. Справа №921/496/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

Орищин Г.В.

секретар судового засідання Кишенюк Н.

за участю представників учасників процесу:

від позивача:не з`явився;

від відповідача: не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Тернопільській області №08-04/305 від 26.02.2019

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 01.02.2019 (суддя Сидорук А.М., повний текст рішення складено 06.02.2019, м. Тернопіль)

у справі № 921/496/18

за позовом Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор"

до відповідача Служба автомобільних доріг у Тернопільській області

про cтягнення заборгованості в сумі 225 259,96 грн.

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор", 03680, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 39/1, звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Служби автомобільних доріг у Тернопільській області, 46001, м.Тернопіль, вул. О. Кульчицької, 8, про стягнення заборгованості в сумі 225 259,96 грн.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 01.02.2019 у справі № 921/496/18 (суддя Сидорук А.М.) позовні вимоги Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор" задоволено повністю. Стягнено з Служби автомобільних доріг у Тернопільській області на користь Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор" 192 931 грн 90 коп основного боргу; 24 827 грн. 06 коп. інфляційних витрат; 7 501 грн. 00 коп. 3% річних та 3 378, 90грн в повернення сплаченого судового збору.

Рішення мотивовано тим, що з наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов`язання виконав належним чином, надав послуги за відповідну плату згідно умов договору, а відповідач в порушення умов договору не сплатив на користь позивача повну вартість наданих послуг, та має перед позивачем заборгованість в розмірі 192 931,90 грн.

Службою автомобільних доріг у Тернопільській області подано апеляційну скаргу №08-04/305 від 26.02.2019, в якій просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 01.02.2019 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права та рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права.

Зокрема, скаржник зазначає, що Служба автомобільних доріг у Тернопільській області не є органом державної влади, а державною організацією, що належить до сфери управління Державного агенства автомобільних доріг України. У зв`язку із неможливістю забезпечити представництво інтересів відповідача, останній об`єктивно не міг долучити докази на підтвердження обставин, пов`язаних із неналежним виконанням позивачем договірних зобов`язань.

Зокрема, скаржник посилається на те, що за своєю природою укладений між позивачем та відповідачем договір від 23.05.2016 про надання послуг №33-16 у відповідності до положень ч.1 ст.887 ЦК України є договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт, за яким підрядник зобов`язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх.

Скаржник зазначає, що у зв`язку із виявленими технологічними недопрацюваннями, які були допущені позивачем в ході виконання робіт з розробки проектної документації, які носили істотний характер та були встановлені Державним підприємством «Державний дорожній науково-дослідний інститут М.П.Шульніга» Служба автомобільних доріг мала намір надати суду та позивачу доповідну записку від 20.07.2017 шляхом подання представником відповідача клопотання від 01.02.2019. Клопотання було відхилено судом першої інстанції з тих підстав, що зазначені відповідачем причини неможливості забезпечити представництво інтересів останнього не підтверджені належними та достатніми доказами.

На думку скаржника, таке твердження суду першої інстанції порушує норми процесуального права, зокрема, право на правничу допомогу, передбачену ст.16 ГПК України, принципу змагальності сторін, передбаченого ст.13 ГПК України.

Державним підприємством - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор" подано відзив на апеляційну скаргу №273-01 від 04.04.2019, в якому просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 01.02.2019 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що єдиним документом, що підтверджує виконання позивачем своїх зобов`язань за договором є акт здачі-приймання наданих послуг, який свідчить про виконання позивачем своїх зобов`язань за договором у повному обсязі та прийняття їх відповідачем без будь-яких зауважень..

Представники сторін в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, розгляд справи відкладався за клопотанням скаржника.

Відповідно до ч. ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 2 ст. 273 ГПК України строк для перегляду рішень місцевого господарського суду, Західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення суду в апеляційному порядку за відсутності представників сторін, які належним чином повідомлялись про час та місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, між Державним підприємством - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор" та Службою автомобільних доріг у Тернопільській області укладено договір про надання послуг № 33-16 від 23.05.2016.

У відповідності до умов п.1.1 договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець зобов"язується надати послуги: "71.20.1 " Послуги щодо технічного випробування й аналізування". Збір вихідних даних, створення, супроводження та актуалізація електронних банків даних з розробкою пропозицій та планів ремонтів дорожніх одягів на 2017 рік згідно СУСП на мережі автомобільних доріг державного значення загального користування Тернопільської області", а замовник зобов`язується прийняти і оплатити такі послуги по факту виконання.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що на виконання умов договору позивачем були надані вищезазначені послуги на суму 192 931,90 грн., що підтверджується актом здачі-приймання наданих послуг №17 від 23.05.2016 (складеного 28.07.2017) за договором № 33-16 від 23.05.2016, який підписаний та скріплений печатками сторін без будь-яких зауважень.

Згідно з п. 4.4 договору замовник проводить розрахунки з виконавцем на підставі підписаного акту не пізніше 7 ( семи) календарних днів з моменту його підписання.

Доказів сплати відповідачем вказаної суми матеріали справи не містять.

Таким чином з наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов`язання виконав належним чином, надав послуги за відповідну плату згідно умов договору, а відповідач в порушення умов договору не сплатив на користь позивача повну вартість наданих послуг та має перед позивачем заборгованість в розмірі 192 931,90 грн., що стало підставою для звернення позивача із позовом до господарського суду.

Частиною 2 ст.11 ЦК України та ст.174 ГК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як зазначалось вище, на виконання умов договору позивачем були надані послуги на суму 192 931,90 грн., що підтверджується актом здачі-приймання наданих послуг №17 від 23.05.2016, який підписаний та скріплений печатками сторін без будь-яких зауважень.

Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що з наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов`язання виконав належним чином, надав послуги за відповідну плату згідно умов договору, а відповідач в порушення умов договору не сплатив на користь позивача повну вартість наданих послуг, та має перед позивачем заборгованість в розмірі 192 931,90 грн.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм, викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, в ході розгляду справи в суді першої інстанції розміру позовних вимог не оспорив, господарський суд правомірно прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення 192 931,90 грн. нормативно та документально доведені та підлягають задоволенню.

Щодо заявлених до стягнення позивачем позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 24 827,06 грн. та 3% річних у розмірі 7 501,00 грн., судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2 постанови пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1 постанови пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд першої інстанції, перевіривши розрахунки позивача щодо 3% річних та інфляційних втрат, правомірно визнав їх такими, що відповідають вимогам умов договору та чинного законодавства, а тому підлягають стягненню у повному розмірі, а саме: інфляційні втрати у розмірі 24 827,06 грн. та 3% річних у розмірі 7 501,00 грн.

Стаття 129 Конституції України вказує, що до однієї із основних засад судочинства відноситься змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості

Згідно із частинами 2-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Приписами статті 79 ГПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Пунктами 1, 2 ст.86 ГПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п.58 рішення від 10.02.2010 (заява №4909/04) Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29)

Доводи наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, скаржником належними та допустимими доказами не обгрунтовано факту належного виконання договірних умов.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що, у зв`язку із виявленими технологічними недопрацюваннями, які були допущені позивачем в ході виконання робіт з розробки проектної документації, які носили істотний характер та були встановлені ДерждолНДІ, Служба автомобільних доріг мала намір надати суду та позивачу доповідну записку від 20.07.2017 шляхом подання представником відповідача клопотання від 01.02.2019, яке було відхилено судом першої інстанції з тих підстав, що зазначені відповідачем причини неможливості забезпечити представництво інтересів останнього не підтверджені належними та достатніми доказами, судова колегія не бере до уваги з огляду на наступне.

Господарським судом Тернопільської області зазначена справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження.

В силу приписів ст.248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно із ст..251 ГПК України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст.. 252 ГПК України перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин.

Як вбачається із ухвали Господарського суду Тернопільської області від 03.12.2018 про відкриття провадження у справі судом визначено відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до 24.12.2018. За відсутності заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву, оформлений з урахуванням вимог ст.ст. 165, 251 ГПК України, копію якого надіслати іншим учасникам справи; заперечення з урахуванням вимог ст.ст. 167, 251 ГПК України. Вказані документи подати суду не пізніше, ніж за 3 дні до початку судового засідання.

Надалі, ухвалою суду від 26.12.2018 розгляд справи відкладався до 11.01.2019 у зв`язку із надходженням на адресу суду від відповідача - Служби автомобільних доріг у Тернопільській області заяви /вх.№23557 від 26.12.2018/ про відкладення розгляду справи в зв`язку з перебуванням повноваженого представника у іншому судовому процесі. Будь-яких заперечень, заяв, відзиву на позов в установлений судом строк відповідачем господарському суду не подано.

Також, 11.01.2019 представник відповідача в судове засідання не з`явився, будь яких заяв, заперечень, клопотань, відзиву на позов суду не надавав.

В судовому засіданні 01.02.2019 позивачем заявлено клопотання про надання можливості надати документи по справі, а саме доповідної записки від 20.07.2018 «Щодо розгляду пропозицій ремонтів дорожніх одягів на автомобільних дорогах загального користування державного значення на 2017 рік».

Зазначене клопотання долучено скаржником до матеріалів справи 04.02.2019 (вх. Господарського суду Тернопільської області 1948) після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі 01.02.2019.

Враховуючи вищезазначені обставини та приймаючи до уваги, що шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження сплило 03.02.2019 та відповідач мав можливість в строк, встановлений судом для подання відзиву на позов та заперечень, подати всі необхідні документи; відсутність доказів поважності причин неможливості подання зазначених документів відповідачем до першого судового засідання, суд першої інстанції правомірно відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про надання 10 - денного строку для подання доказів та вирішив справу за наявними матеріалами відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Частинами 3, 4 п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 встановлено, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 ГПК. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від апелянта.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, оскільки у такому випадку суд створює відповідачу більш сприятливі, а ніж позивачу умови в розгляді конкретної справи.

Відповідач в апеляційній скарзі не наводить жодних обґрунтувань щодо неможливості надати вказані докази до суду першої інстанції.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що судом при прийнятті рішення порушено право скаржника на правничу допомогу, передбачену ст.16 ГПК України, принцип змагальності сторін, передбаченого ст.13 ГПК України судовою колегією також сприймається критично, оскільки відповідно до положень п. 11 Перехідних положень до Конституції України (в редакції від 30 вересня 2016 року чинна) представництво відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 та ст. 131-2 цієї Конституції може здійснюватися виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

Отже, до 01 січня 2019 року представництво інтересів в судах першої інстанції як фізичних, так і юридичних осіб може здійснюватися без застосування вимоги про статус адвоката.

За таких обставин, додана позивачем до апеляційної скарги копія доповідної записки від 20.07.2018 «Щодо розгляду пропозицій ремонтів дорожніх одягів на автомобільних дорогах загального користування державного значення на 2017 рік» як додатковий доказ колегією суддів не приймається.

Сукупності встановлених по справі обставин суд надав належну оцінку і, з урахуванням вимог вищенаведеного законодавства дійшов правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає рішення місцевого господарського суду таким, що прийняте з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення не вбачає.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Тернопільській області №08-04/305 від 26.02.2019 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Тернопільської області від 01.02.2019 у справі № 921/496/18 залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 10.06.2019.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Желік М..

суддя Орищин Г.В.