ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2019 р. Справа №909/1038/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желік М.Б.

Орищин Г.В.

Секретар судового засідання - Кишенюк Н.

за участю представників:

від позивача:Лотоцька О.Б. - адвокат;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Фермерського господарства «Персей Агро» №20/03/19 від 20.03.2019

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.02.2019 (суддя Кобецька С.М., повний текст рішення складено 06.03.2019, м. Івано-Франківськ)

у справі № 909/1038/18

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохімічна компанія «ВІТАГРО»

до відповідача: Фермерське господарства «Персей Агро»

про стягнення 927 930,09 грн, з яких: 720 733,90 грн - основний борг, 180 183,48 грн - штраф, 27 012,71 грн - 36% річних,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрохімічна компанія «ВІТАГРО», звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Фермерського господарства «Персей Агро» про стягнення 927 930,09грн, з яких: 720 733,90грн - основний борг, 180 183,48 грн - штраф, 27 012,71 грн - 36% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятого на себе зобов`язання за договором поставки №В7-12/18 ЛВ-С від 26.12.2017, а саме: щодо здійснення розрахунку за отриманий товар з врахуванням курсової різниці, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 720 733,90грн. Також, позивач звернувся з вимогою про стягнення з відповідача 180 183,48 грн - штрафу, 27 012,71 грн - 36% річних на підставі пунктів 7.2.1., 7.2.3. договору, приписів частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України за порушення строків виконання грошового зобов`язання. Позовні вимоги обґрунтовує нормами статей 257, 509, 524, 525, 526, 533, 625, 627, 628, 632 Цивільного кодексу України, статей 173, 193, 230, 231 Господарського кодексу України.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 28.02.2019 (суддя Кобецька С.М.) у справі № 909/1038/18 позов ТОВ "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" задоволено частково. Стягнено з Фермерського господарства "Персей Агро" на користь ТОВ "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" 720 733,90грн - заборгованості, 180 183,48 грн - штрафу, 26 301,85 грн - 36% річних, 13 907,81 грн - судового збору. В частині стягнення річних в сумі 710,86 грн - відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що оскільки відповідач не довів перед судом належного виконання взятого на себе зобов`язання, обумовленого договором та законом, то вимога позивача про стягнення з відповідача вартості поставленого товару в сумі 720 733,90 грн підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, місцевий господарський суд зазначив, що посилання відповідача на те, що станом на 27.02.2019 курс євро становить 30,62 грн, а тому позивач повинен здійснити перерахунок основного боргу - спростовується пунктом 2.3.2. договору. Судом першої інстанції здійснено перевірку правильності здійснених позивачем нарахувань та встановлено, що позивачем невірно визначено початок періоду (з 15.10.2018) для нарахування 36% річних. Додатком №1 від 27.12.2017 до договору сторони визначили строк виконання покупцем грошового зобов`язання до 15.10.2018. В даному випадку останній день строку - 14.10.2018 є вихідним днем, а тому днем закінчення строку є перший за ним робочий день - 15.10.2018 і відповідно правомірним є нарахування 36% річних з 16.10.2018 по 21.11.2018 в сумі 26 301,85грн. При цьому 180 183,48 грн штрафу в розмірі 25% від суми боргу 720 733,90 грн визначено позивачем правильно. Що стосується клопотання відповідача вих. №04/02/19 від 04.02.2019 (вих№1972/19 від 05.02.2019) про зменшення штрафу та відсотків річних, то суд прийшов до висновку про відмову в його задоволенні. Таким чином, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог частково та присудив до стягнення з відповідача на користь позивача 720 733,90грн - заборгованості, 180 183,48грн - штрафу, 26 301,85грн - 36% річних. В частині стягнення річних в сумі 710,86грн - відмовив.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 28.02.2019, відповідач звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.02.2019 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задоволити частково. Відмовити в стягненні 180 183 грн.48 коп. 25% штрафу та 26 301 грн. 85 коп 36% річних.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для правильного винесення обґрунтованого та законного рішення. Апелянт стверджує, що позивачем неправомірно нараховано ФГ «Персей Агро» процентів та штрафу відповідно до пункту 2 статті 625 Цивільного кодексу України, пунктів 7.2.1, 7.2.3 Договору поставки №В7-12/18 ЛВ-С від 26.12.2017, оскільки сторонами не досягнуто домовленості у договорі відносно умов щодо нарахування 36 % річних та 25% штрафу, які є несправедливими умовами договору на підставі п. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та призводять до істотного дисбалансу між договірними правами та обов`язками сторін. Тому такі умови договору слід визнати недійсними, а суд не має право їх застосовувати. Крім того зазначає, що місцевий господарський суд безпідставно стягнув одночасно штраф і пеню, оскільки це суперечить ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

На адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просить відмовити в задоволені апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.02.2019 у даній справі залишити без змін з врахуванням наступного. Посилання відповідача у апеляційній скарзі щодо несправедливості та недійсності п. 7.2.3 договору поставки є безпідставними, оскільки договір поставки укладений між сторонами в межах чинного законодавства України є правомірним, його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнаний судом недійсним. Крім того, позивач правомірно нарахував штраф та 36 % річних, оскільки у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Також, позивач не погоджується з відповідачем про неправомірне стягнення 36 % річних, оскільки такі нараховані правомірно та відповідають ч. 2 ст. 625 ЦК України та п.п. 7.2.3 договору.

В судове засідання 30.05.2019 прибула представник позивача, яка надала пояснення по суті спору, а також пояснення з питань, що виникли в процесі розгляду апеляційної скарги.

Відповідач участі свого уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 30.05.2019 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Західного апеляційного господарського суду.

Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду, заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне:

як вбачається із матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІТАГРО" (постачальник/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Персей Агро" (покупець/відповідач) укладено договір поставки №В7-12/18 ЛВ-С від 26.12.2017, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупця товар - засоби захисту рослин, регулятори росту рослин та/або мікродобрива, насіння, а покупець взяв на себе обов`язок прийняти товар і оплатити його вартість (пункт 1.1. договору).

Відповідно до п. 1.2. договору найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, термін поставки покупцю та базис поставки, загальна вартість товару, термін оплати, а також інші умови визначаються сторонами в специфікаціях - додатках до договору, які є невід`ємними частинами договору.

Згідно з п. 2.3., 2.3.1., 2.3.2., 2.3.3 договору сторони встановили, що протягом строку дії договору грошові зобов`язання покупця існують і підлягають сплаті у гривнях. Постачальних визначає у видатковій накладній вартість товару із розрахунку множення грошового еквівалента ціни товару в іноземній валюті, вказаній в специфікаціях, на курс продажу іноземної валюти на дату формування видаткової накладної. Сторони погодились, що ця умова не застосовується, якщо курс продажу іноземної валюти на дату формування видаткової накладної менший (нижчий) або рівний курсу, який був встановлений на день підписання специфікації, в цьому випадку вартість товару визначається за ціною, яка була встановлена на момент підписання відповідної специфікації. Сума у гривнях, яку покупець повинен сплатити постачальнику як оплата вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни товару (її неоплаченої частини) в іноземній валюті, вказаній в додатках договору (специфікаціях) на курс продажу іноземної валюти на момент закриття торгів в день, що передує дню здійснення такої оплати за договором покупцем ціни товару (її неоплаченої частини). Сторони погодили, що ця умова не застосовується, якщо курс продажу іноземної валюти на банківський день, що передує дню здійснення такої оплати покупцем ціни товару (її неоплаченої частини), менший (нижчий) або рівний курсу, який був визначений у видатковій накладній на товар, який оплачується, в цьому випадку оплата здійснюється за ціною, яка була встановлена на момент формування видаткової накладної. Курс валют визначається за даними сайту http://finance.ua, виходячи із курсу продажу долару США або євро до гривні, встановленому на Міжбанківському валютному ринку України на момент закриття торгів в день, що передує дню здійснення кожної операції за договором.

Сторонами був укладений додаток №1 від 27.12.2017 до договору, яким сторони визначили найменування товару, а саме:

регулятор росту рослин "Гуміфілд ВР-18", 20л, загальна вартість 361 776,24грн з ПДВ, еквівалент загальної вартості 10 939,71 євро з ПДВ, термін поставки до 01.04.2018;

гуміфілд ВР-18, 1л, загальна вартість 31 487,26грн з ПДВ, еквівалент загальної вартості 952,14 євро з ПДВ, термін поставки до 01.04.2018;

регулятор росту рослин "Гуміфілд", 25кг, загальна вартість 327 470,40грн з ПДВ, еквівалент загальної вартості 9 902,34 євро з ПДВ, термін поставки до 01.04.2018.

Крім того, в додатку до договору поставки передбачено, що загальну суму 720 733,90грн (еквівалент 21 794,19 євро), яка складає 100% вартості товару, покупець оплачує до 15.10.2018. Курс продажу євро встановлений на міжбанківському валютному ринку України станом на 27.12.2017 становить 33,07грн/євро.

Як вбачається із видаткових накладних №5380 від 29.12.2017 та №622 від 02.04.2018 товар - регулятор росту рослин на загальну суму 720 733,90 грн (еквівалент 21 794,19 євро) позивач поставив, а відповідач прийняв. Видаткові накладні підписано та скріплено печаткою відповідача без жодних зауважень щодо кількості, якості, загальної вартості товару, терміну оплати.

Однак доказів оплати вартості отриманого товару на загальну суму 720 733,90грн у строк встановлений додатком №1 від 27.12.2017 до договору, відповідачем суду не подано.

З огляду на викладене позивач звернутися до суду для врегулювання спірних правовідносин з вимогою про стягнення з відповідача в судовому порядку вартості поставленого товару в сумі 720 733,90грн, а також 180 183,48грн - штрафу, 27 012,71грн - 36% річних, нарахованих на підставі пунктів 7.2.1., 7.2.3. договору за невиконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов`язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Відтак, господарський суд, що розглядає позовну заяву з вимогою про стягнення заборгованості відповідно до приписів ст. ст. 14, 237 Господарського процесуального кодексу України обмежений предметом позову і не має право вийти за межі позовних вимог та визнати недійсним укладений між сторонами правочин.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає безпідставними твердженнями апелянта щодо недійсності договору, оскільки договір поставки №В7-12/18 ЛВ-С від 26.12.2017, укладений між сторонами в межах чинного законодавства України - є правомірним, його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Як передбачено ч.1 ст.712 ЦК України та ч.1 ст.265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Однією із підстав припинення зобов`язання є, у відповідності до ст.599 ЦК України виконання, проведене належним чином.

Порушенням зобов`язання, за ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачем дотримано умови договору поставки №В7-12/18 ЛВ-С від 26.12.2017 та поставлено відповідачу товар - регулятор росту рослин на загальну суму 720 733,90 грн (еквівалент 21 794,19 євро), що підтверджується належними та допустимими доказами, а саме: видатковими накладними №5380 від 29.12.2017 та №622 від 02.04.2018, однак відповідач свої обов`язки за умовами договору та чинного законодавства не виконав, оскільки не оплатив поставлений товар.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вимога позивача про стягнення з відповідача вартості поставленого товару в сумі 720 733,90 грн підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, судом правомірно встановлено, що посилання відповідача на те, що станом на 27.02.2019 курс євро становить 30,62 грн, а тому позивач повинен здійснити перерахунок основного боргу спростовується пунктом 2.3.2. договору поставки.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Однією із підстав припинення зобов`язання є, у відповідності до ст.599 ЦК України, виконання, проведене належним чином.

Згідно ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Кодексом, іншими законами та договором.

Крім того, ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписами пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пунктами 7.2.1.,7.2.3. договору сторони обумовили, що покупець несе відповідальність за затримку з оплатою, сплачуючи штраф в розмірі 25% від суми боргу (його неоплаченої частини) на перший день прострочення платежу та відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України за порушення грошового зобов`язання покупець сплачує 36% річних від простроченої (неоплачуваної) суми.

Як вбачається із поданого розрахунку, позивачем за прострочення виконання грошового зобов`язання нараховано відповідачу 180 183,48 грн - штрафу, 27 012,71 грн - 36% річних.

Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо стягнення з відповідача 36 % річних за період з 16.10.2018 по 21.11.2018 в сумі 26 301,85 грн та дійшла висновку, що судом першої інстанції підставно задоволені дані вимоги. При цьому, судова колегія погоджується із правомірним висновком суду про відмову у задоволені позову в частині стягнення 710,86 грн 36 % річних, оскільки позивач здійснює нарахування з 15.10.2018 р., тоді як обов`язок оплатити за отриманий товар виник у відповідача 16.10.2018 р.

Крім того, необхідно зазначити, що нарахування на суму заборгованості 36 % річних відповідає ч.2 ст. 625 ЦК України, що свідчить про безпідставність покликання апелянта на неправомірність такого нарахування.

Також, колегія суддів погоджується з правомірним висновком місцевого господарського суду про підставність нарахування позивачем 25 % штрафу відповідачу, який згідно поданого розрахунку становить 180 183, 48 грн.

Твердження апелянта, що місцевий господарський суд безпідставно стягнув одночасно штраф і пеню, оскільки це суперечить ст. 61 Конституції України, є безпідставними з врахуванням наступного.

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 у справі № 6-38цс11).

Крім того, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволені клопотання про зменшення штрафу та відсотків річних, оскільки відсутні підстав для зменшення розміру нарахованого позивачем штрафу з врахуванням фактичних обставин справи, ступеню вини відповідача у виникненні спору, тривале невиконання відповідачем грошового зобов`язання, матеріальні інтереси обох сторін та відсутності винятковості даного випадку. При цьому, сплата процентів річних від простроченої суми не має характеру штрафних санкцій, а тому не може бути зменшена за рішенням суду в силу частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 233 Господарського кодексу України.

За таких обставин, оскільки порушень не встановлено, рішення місцевого господарського суду прийнято з додержанням вимог матеріального та процесуального права, тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись, ст. 269, 270, 273, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.02.2019 у справі №909/1038/18 залишити без змін, апеляційну скаргу Фермерського господарства «Персей Агро» №20/03/19 від 20.03.2019 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови оформлено і підписано відповідно до вимог ст.282 ГПК України 10.06.2019 року

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Желік М.Б.

суддя Орищин Г.В.