ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2019 р. Справа№ 910/10647/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Діденко Ю.О.

від відповідача: Дубовський П.В. довіреність № КВ№408026 від 15.04.2019 року;

від третьої особи: Борисов М.П.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року року (повний текст рішення складено 04.01.2019 року)

у справі № 910/10647/18 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Компанії "Джамзако Лімітед"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Товстеньківський крохмальний завод"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав.

ВСТАНОВИВ:

Компанія "Джамзако Лімітед" (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Товстеньківський крохмальний завод" (далі - відповідач) та Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області Маковецька Л.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав та скасування реєстраційного номера нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір купівлі-продажу майнових прав від 30.12.2014 року суперечить вимогам чинного законодавства України, укладений особами, які не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності та підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою суду від 11.09.2018 року відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 03.10.2018 року, залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів.

Ухвалами суду першої інстанції від 24.10.2018 року залишено без розгляду позовну заяву Компанії "Джамзако Лімітед" в частині вимог про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення про державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Термінал-Рент" від 04.06.2015 року №21825315; визнання незаконним (недійсним) з моменту його присвоєння і скасування Реєстраційного номера нерухомого майна: 55 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; та визнання незаконним (недійсним) і скасування Свідоцтва про право власності на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал-Рент" від 05.06.2015 року номер 38589251; закрито провадження у справі відносно Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області Маковецької Л.В.; відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" від 03.10.2018 року про передачу справи до господарського суду Тернопільської області; продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 14.11.2018 року.

Господарським судом міста Києва позовну заяву задоволено повністю. Визнано недійсним договір купівлі-продажу майнових прав на Картоплесховища (І-ша черга: Картоплесховище №1 (ємність 25 тис. тонн, площа 9648,8 кв.м.) та ІІ-га черга Картоплесховище №2 (ємність 25 тис. тонн, площа 9651,8 кв.м.)) в АДРЕСА_1 від 30 грудня 2014 року та акт приймання-передачі майнових прав на вказані Картоплесховища від 30 грудня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Товстеньківський крохмальний завод" і Товариством з обмеженою відповідальністю "Термінал-Рент". Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Товстеньківський крохмальний завод" на користь Компанії "Джамзако Лімітед" 1762,00 грн судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, 04.01.2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" звернулося до суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року у справі №910/10647/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема справа повинна була вирішуватися Господарським судом Тернопільської області, оскільки предмет спору в даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав на картоплесховища в селі Товстеньке, Чортківського району Тернопільської області.

Разом з цим, за твердженням скаржника справу було вирішено без з`ясування правосуб`єктності позивача.

Крім того, скаржник зазначив, що сама по собі можлива відсутність у директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКЗ» повноважень на укладення від імені товариства спірних договорів купівлі-продажу не створює підстави для визнання цих договорів недійсними, оскільки за фактичними обставинами справи договір не тільки прийнято до виконання, але і повністю виконано.

Також, скаржник зазначив, що при вирішенні справи не було в`язко до уваги пропущення строків позовної давності позивачем, оскільки спірний договір укладено 30.12.2014 року строк позовної давності щодо визнання спірного договору недійсним сплинув 30.12.2017 року, проте позивач звернувся до суду за захистом своїх прав 09.08.2018 року, тобто із спливом трирічного строку позовної давності.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 21.01.2019 року, справу №910/10647/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року у справі № 910/10647/18.

25.02.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в межах строків встановлених статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, яке було задоволено судом.

Північний апеляційний господарський суд відклав розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року у справі № 910/10647/18 на 18.03.2019 року своєю ухвалою від 25.02.2019 року.

18.03.2019 року в судовому засіданні від представників сторін апеляційного провадження надійшло клопотання про продовження строку розгляду справи.

Північний апеляційний господарський суд продовжив строк розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року у справі № 910/10647/18 та оголосив перерву на 22.04.2019 року своєю ухвалою від 18.03.2019 року. Крім того, даною ухвалою було витребувано з прокуратури Тернопільської області засвідчені копії: договору купвлі-продажу майнових прав від 30 грудня 2014 року, укладеного між ТОВ "Товстеньківський крохмальний завод" та ТзОВ "Термінал-Рент"; акту приймання-передачі майнових прав від 30 грудня 2014 року складений між ТОВ "Товстеньківський крохмальний завод" та ТзОВ "Термінал-Рент"; видаткової накладної №30-12-14/1 від 30.12. 2014 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2019 року, у зв`язку з перебуванням судді Смірнової Л.Г., у відпустці з 22.04.2019 року, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/10647/18 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Коротун О.М., Пономаренко Є.Ю.

Північний апеляційний господарський суд прийняв матеріали справи №910/10647/18 з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року до свого провадження у складі нової колегії головуючого судді Суліма В.В., судді: Коротун О.М., Пономаренко Є.Ю., своєю ухвалою від 22.04.2019 року.

22.04.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від скаржника до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №910//10647/18 до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженні, яке розглядається у Чортківському районному суді відносно по обвинуваченню ОСОБА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 Кримінального кодексу України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2019 року, клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" про зупинення провадження у справі № 910/10647/18 до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженні, яке розглядається у Чортківському районному суді відносно по обвинуваченню ОСОБА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 Кримінального кодексу України - залишено без задоволення.

Крім того, представник скаржника клопотав про відкладення розгляду справи, колегія суддів відклала розгляд справи на 08.05.2019 року своєю ухвалою від 22.04.2019 року.

08.05.2019 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду скаржник клопотав про огляд оригіналів документів та про визнання доказів недопустимими, колегія суддів відмовила в задоволенні клопотання про огляд документів та ухвалила питання щодо оцінки доказів вирішити під час вирішення справи по суті.

В судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 08.05.2019 року від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" до суду надійшла заява про відвід колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Суліма В.В., суддів Коротун О.М., Пономаренко Є.Ю. від участі у розгляді апеляційної скарги у справі №910/10647/18.

Колегія суддів визнала заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" про відвід колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Суліма В.В., суддів Коротун О.М., Пономаренко Є.Ю. у справі № 910/10647/18 необґрунтованою своєю ухвалою від 08.05.2019 року. Крім того, даною ухвалою справу № 910/10647/18 передано для визначення складу суду в порядку, встановленому частиною п. ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 року у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" про відвід колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Суліма В.В., суддів Коротун О.М., Пономаренка Є.Ю. у справі №910/10647/18- відмовлено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 року призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року у справі № 910/10647/18.

05.06.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника скаржника надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи заяви свідка ОСОБА_1 від 04.06.2019 року, яке було задоволено судом.

У судовому засіданні 05.06.2019 року скаржник підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

05.06.2019 року в судовому засіданні представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" залишити без задоволення, рішення господарського суду без змін.

Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що основна позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 30.12.2014 року підлягає розгляду за загальними правилами встановленими ст.ст. 27,29 Господарського процесуального кодексу України, а саме, позови у спорах за участі кількох відповідачів можуть пред`являтися до господарського суду за місцезнаходженням одного з відповідачів. Місцезнаходженням відповідача є місто Київ, отже даний спір підсудний Господарському суду міста Києва. Також, представник позивача зазначив, що враховуючи положення ст. 257 Цивільного кодексу України, позовна давність спливла 23.10.2018 року, з позовом Компанія Джамзако Лімітед» звернулась 09.08.2018 року, тобто в межах трирічного строку.

05.06.2019 року в судовому засіданні представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" залишити без задоволення, рішення господарського суду без змін.

Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зазначив, що посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не взято до уваги роз`яснення ВГСУ «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій» №04-5/608 від 31.05.2002 року, є безпідставними, оскільки вони є рекомендаціями для господарських судів, у випадках виникнення сумніву у статусі та правосуб`єктності юридичної особи. Проте, при розгляді справи №910/10647/18 у Господарському суді міста Києва судом було встановлено статус Компанії «Джамзако Лімітед» та досліджено докази які підтверджують повноваження представника цієї компанії представляти інтереси у суді.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, Компанія "ДЖАМЗАКО ЛІМІТЕД" є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Товстеньківський крохмальний завод" із часткою у статутному капіталі у розмірі 97,2%.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Товстеньківський крохмальний завод" є власником комплексу крохмального заводу на підставі Договору купівлі-продажу комплексу від 30.12.2011 року, розташованого на земельній ділянці площею 20 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 в АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САЕ №395475 від 18.12.2012 року (а.с. 41, т. 1) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а.с. 42-45, т. 1).

Для розміщення та експлуатації комплексу крохмального заводу, 06.10.2012 року між Чортківською районною державною адміністрацією (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки площею 20 га, кадастровий номер НОМЕР_1, строком користування на 49 років (т.1, а.с. 46-55).

Як зазначає позивач, з метою подальшого розвитку та розширення діяльності власниками Товариством з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" було прийнято рішення про здійснення будівництва додаткових Картоплесховищ, у зв`язку з чим 24.12.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Буд М" (генпідрядник) було укладено договір генерального підряду на капітальне будівництво № К-3/2-20412-1, у відповідності до умов якого генпідрядник зобов`язався на свій ризик своїми та/або залученими силами збудувати та передати замовнику крохмальний завод продуктивністю переробки 30т картоплі на годину (т.1, а.с. 56-69).

Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою в Управлінні Держбудінспекії у Тернопільській області 30.12.2014 року за № ТП14 підтверджується закінчення будівництвом та готовність до експлуатації Об`єкта будівництва: 1-ша черга Картоплесховище №1, загальною площею 9648,8 кв.м, ємністю 25 тис. тон,та ІІ-га черга Картоплесховище № 2, загальною площею 9651,8 кв.м, ємністю 25 тис. тон, кошторисною вартістю 39 486 350,00 грн (т.1, а.с. 100-105).

Вартість будівництва Картоплесховищ у розмірі 39 486 350,00 грн також підтверджується актами КБ-2в та довідками кб-3, копії яких наявні у матеріалах справи (т.1, а.с.75-99).

Рішенням виконавчого комітету Товстеньківської сільської ради №6 від 25.02.2015 року за результатом розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" було присвоєно новозбудованому об`єкту нерухомого майна поштову адресу: № 57-Б по вул. Центральна в с. Товстеньке (т.1, а.с.106)

22.10.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" звернулось до державного реєстратора із заявою про реєстрацію прав на вказане майно.

Рішенням державного реєстратора від 23.10.2015 року №25509394 було відмовлено у реєстрації права власності на нерухоме майно за Товариством з обмеженою відповідальністю "ТКЗ", на підставі того, що таке право власності вже зареєстровано.

Як вказує позивач та не заперечується відповідачем і третьою особою, право власності на вказані склади, зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" на підставі договору купівлі-продажу від 16.06.2015 року. При цьому, первинна реєстрація права власності на спірні склади була здійснена 03.06.2015 року за Товариством з обмеженою відповідальністю "Термінал Рент".

Первинна реєстрація права власності на спірні картоплесховища за відповідачем - ТОВ "Термінал Рент" була здійснена на підставі рішення учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" оформленого протоколом від 15.07.2014 року та договору купівлі-продажу майнових прав від 30.12.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Термінал Рент".

У подальшому, Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал Рент" відчужило спірні склади на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" на підставі договору купівлі-продажу від 16.06.2015 року.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 114 Цивільного кодексу України передбачено, що учасником господарського товариства може бути фізична або юридична особа. Обмеження щодо участі у господарських товариствах може бути встановлено законом. Господарське товариство, крім повного і командитного товариств, може бути створене однією особою, яка стає його єдиним учасником.

Згідно зі ст. 116 Цивільного кодексу, учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом: брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди); вийти у встановленому порядку з товариства; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом; одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом. Учасники господарського товариства можуть також мати інші права, встановлені установчим документом товариства та законом.

Статтею 167 Господарського кодексу України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Як було встановлено вище, компанія "ДЖАМЗАКО ЛІМІТЕД" є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Товстеньківський крохмальний завод" із часткою у статутному капіталі у розмірі 97,2%.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, оспорюваний договір впливає на права і законні інтереси Компанії "ДЖАМЗАКО ЛІМІТЕД", як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "ТКЗ", зокрема, на отримання певної частки прибутку (дивідендів), у тому числі, отриманих внаслідок використання у господарській діяльності спірних картоплесховищ; на отримання активів (спірного майна) у разі ліквідації Товариства з обмеженою відповідальністю "ТКЗ".

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що справу було вирішено без з`ясування правосуб`єктності позивача.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз`яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 30.12.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Товстеньківський крохмальний завод" (продавець) в особі директора ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Термінал-Рент" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на Картоплесховища (далі - договір), відповідно до умов якого продавець передає у власність (продає), а покупець приймає (купує) належні продавцеві майнові права на Картоплесховища ( І-ша та ІІ-га черги) в АДРЕСА_1 (далі по тексту - майнові права) (код об`єкта згідно з державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 - 1271.9, категорія складності III), даний закінчений будівництвом об`єкт введений в експлуатацію згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрованої Управлінням Держархбудінспекції у Тернопільській області 30.12.2014 року за № ТП 14.

Згідно з п. 1.2. договору, сторони стверджують, що Картоплесховища ( І- ша та ІІ-га черги) в АДРЕСА_1, Майнові права на які продаються за даним договором, володіють наступними характеристиками,

- І-а черга. Картоплесховище № 1 (ємність 25 тис. тонн, площа 9648,8 кв.м.);

- ІІ-а черга: Картоплесховище № 2 (ємність 25 тне. тонн, площа 9651,8 кв.м.), - Картоплесховища загальною площею 19300,6 кв.м.

Згідно п. 1.3. договору, документом, що посвідчує право користування земельною ділянкою, на якій розташовані Картоплесховища ( І-ша та ІІ-га черги) в АДРЕСА_1, майнові права на які продаються за даним договором є договір оренди землі від 06.10.2012 року №б/н, зареєстрований в Управлінні Держкомзему у Чортківському районі 29.10.2012 року, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, площа земельної ділянки 20,0000 га. (двадцять цілих гектарів).

Право власності на майнові права за цим договором виникають у покупця з моменту передачі майнових прав. Передача майнових прав здійснюється продавцем покупцеві протягом трьох днів з моменту укладання цього договору. Передача майнових прав продавцем і прийняття покупцем засвідчуються актом приймання-передачі майнових прав, який підписується сторонами (п. 1.4. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору продаж майнових прав вчиняється за договірну ціну, що становить 47 383,62 грн з урахуванням ПДВ, які покупець зобов`язується сплатити на поточний рахунок продавця до 30.12.2016 року.

Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні Майнові права; за їх розсудом визначена в цьому договорі вартість відчужуваних Майнових прав є справедливою і відповідає її дійсній вартості. Зазначену в цьому договорі ціну продажу Представник Продавця вважає вигідною для Продавця, її розмір не пов`язаний зі збігом якихось важких для Продавця обставин і повністю його задовольняє (п.2.2. договору).

Як вбачається з матеріалів справи 30.12.2014 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Товстеньківський крохмальний завод" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Термінал-Рент" було підписано акт приймання-передачі майнових прав (т.1, а.с.192), складений на виконання договору купівлі-продажу майнових прав від 30.12.2014 року, та видаткова накладна №30-12-14/1 (т.1, а.с. 193).

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що факт наявності договору купівлі-продажу майнових прав від 30.12.2014 року та акту приймання-передачі майнових прав, складеного на виконання договору купівлі-продажу майнових прав від 30.12.2014 року був встановлений рішенням Господарського суду міста Києва та постановою Київського апеляційного господарського суду у справі №910/1308/16.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги заяву свідка ОСОБА_1 , яка приєднана до матеріалів справи, проте остання не спростовує висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні. Крім того, скаржником не надано переконливих доказів невідповідності копій документів наданих прокуратурою на виконання вимог ухвали суду.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму

За твердженням позивача, даний договір був укладений директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" з перевищенням повноважень, оскільки статутом товариства передбачено, що укладення договорів, вчинення інших правочинів директором товариства можливе лише за умови отримання попередньої згоди зборів учасників. Зокрема, щодо будь-яких договорів та правочинів, пов`язаних з прийняттям товариством на себе зобов`язань, сумарна вартість яких перевищує 10000 грн на день вчинення правочину.

Так, на підтвердження наявності у директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" прав та повноважень на укладення спірного договору купівлі-продажу майнових для реєстрації було надано рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "ТКЗ", оформлених протоколом загальних зборів учасників №7 від 15.07.2014 року.

Крім того, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 14.12.2017 року у справі № 921/145/17-г/14 за позовом Компанії "ДЖАМЗАКО ЛІМІТЕД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Товстеньківський крохмальний завод", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Компанія "МОУКІСАР ХОЛДІНГС ЛІМІТЕД", про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників, що прийняті за пунктом два порядку денного та оформлені протоколом №7 від 15.07.2014 року, позов задоволено та визнано недійсними рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Товстеньківський крохмальний завод", що прийняті за пунктом два порядку денного та оформлені протоколом №7 від 15.07.2014 року.

При розгляді справи №921/145/17-г/14 господарський суд Тернопільської області дійшов висновків про те, що у спірних правовідносинах мало місце порушення ст. 61 Закону (недотримання процедури скликання загальних зборів), ч.2 ст.60 Закону (щодо реєстрації учасників на зборах), ч. 6 ст. 60 Закону (відсутність протоколу загальних зборів ТОВ). Окрім цього, оспорюване рішення результатом волевиявлення усіх учасників господарського товариства (у тому числі позивача) не являлося, адже на загальних зборах Товариства з обмеженою відповідальністю прийняте не було. Товариство з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" у заяві про визнання позову у справі №921/145/17-г/14 вказав, що повідомлення про проведення 15.07.2014 року загальних зборів із запропонованим порядком денним Компанії "Джамзако Лімітед" не направлялось, оскільки такі збори не скликались та не проводились.

Вказане рішення набрало законної сили.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з матеріалами справи, що належними і допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказами підтверджується, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Товстеньківський крохмальний завод" Меліш Р.І. при укладенні договору купівлі-продажу майнових прав на Картоплесховища від 30.12.2014 року діяв з перевищенням повноважень, наданих йому статутом товариства.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що станом на час винесення оскаржуваного рішення тривало кримінальне провадженні №0000583 від 11.12.2015 року стосовно ОСОБА_4 за фактом вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364-1 Кримінального кодексу України, у якому ТОВ "Товстеньківський крохмальний завод" визнано потерпілим.

При цьому, колегія суддів відзначає, що скаржником до суду першої інстанції було надано копію протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" № 7-3 від 18.11.2014 року та зазначено, що оригінал вказаного протоколу знаходиться у матеріалах кримінального провадження №№0000583.

Проте, як вбачається із копії листа прокуратури Тернопільської області від 26.11.2018 року №04/2/4-183-18 та копії протоколу допиту свідка від 22.01.2018 року (т.2, а.с. 174-177) оригінал протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" № 7-3 від 18.11.2014 року до матеріалів кримінального провадження не надавався. Копія протоколу №7-3 була віднайдена директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані"; оригіналу такого протоколу останній не бачив.

Так, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції оригіналу вказаного протоколу, у зв`язку з чим, суд першої інстанції правомірно визнав надану Товариством з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" копію протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" № 7-3 від 18.11.2014 року не допустимим доказом у розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України у відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

В пункті 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 року роз`яснено, що припис абзацу першого ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, наступного схвалення оспорюваний договір не отримав, про що свідчить, зокрема, повернення Товариству з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" коштів у розмірі 47 383,00 грн, отриманих від Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал-Рент", як помилково перерахованих, що підтверджується виписками по рахункам та відповідним платіжним дорученням (наявні в матеріалах справи).

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що сама по собі можлива відсутність у директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКЗ» повноважень на укладення від імені товариства спірних договорів купівлі-продажу не створює підстави для визнання цих договорів недійсними, оскільки за фактичними обставинами справи договір не тільки прийнято до виконання, але і повністю виконано.

Щодо доводів позивача про недобросовісність Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал-Рент" при укладенні оспорюваного правочину, виходячи з наступного.

Верховний Суд України у постанові від 12 липня 2017 року №3-537гс17 зазначив, що "договір, укладений від імені юридичної особи її виконавчим органом (директором) з третьою особою, може бути визнаний недійсним із підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, якщо відповідні обмеження існували на момент укладення оспорюваного договору. У разі визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, яким визначено повноваження виконавчого органу, це рішення є недійсним з моменту його прийняття. Для вирішення у подальшому спору про визнання недійсним договору, укладеного виконавчим органом товариства в той період, коли рішення загальних зборів учасників товариства було дійсне, зазначена обставина має правове значення. Вона підтверджує, що станом на час укладення оспорюваного договору повноваження щодо представництва юридичної особи були відсутні чи обмежені.

Отже, сам факт визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства не може слугувати єдиною підставою для висновку про недійсність договору. Проте такий договір може бути визнано недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно.

Закон не встановлює вичерпного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність чи нерозумність дій третьої особи у відносинах з юридичною особою. Тому з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (ст. 12 Цивільного кодексу України) висновок про добросовісність поведінки третьої особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала третя особа реального настання правових наслідків, обумовлених договором, і чи настали такі наслідки насправді. Таким чином, підлягає оцінці не лише поведінка третьої особи до та в момент укладення оспорюваного договору, але й після його укладення, зокрема необхідно встановити, чи виконала третя особа свої обов`язки за договором, у який спосіб у подальшому третя особа розпорядилася одержаним за оспорюваним договором майном, чи не було залучення третьої особи до участі в укладенні договору формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предмета договору з метою протиправного позбавлення юридичної особи права власності на майно".

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 року у справі № 6-2362цс16 та від 27.04.2016 року у справі № 6-62цс16.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ринкова вартість майна, майнові права на яке було відчужено за спірним договором станом на 30.12.2014 року складала 43481000, 00 грн.

Відповідно до декларації про готовність картоплесховищ до експлуатації від 30.12.2014 року кошторисна вартість будівництва склала 39 486 350,00 грн.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що за умовами спірного договору купівлі-продажу майнових прав від 30.12.2014 року продаж майнових прав відбувся за 47 383, 62 грн.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал-Рент" не могло не розуміти, що за спірним правочином воно отримувало у власність нерухоме майно площею майже 20 тис. м2, за вартістю нижчою ринкової у десятки разів.

При цьому, колегія суддів відзначає наступне:

- 04.06.2015 року за Товариством з обмеженою відповідальністю "Термінал-Рент" було проведено державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно;

- 05.06.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал-Рент" отримало Свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно;

- 16.06.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал-Рент" на підставі договору купівлі-продажу відчужило нерухоме майно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані";

- після отримання у жовні 2015 року відмови у реєстрації права власності на картоплесховища, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" звернулось до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 30.12.2014 року;

- 01.02.2016 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" було відкрито провадження у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 30.12.2014 року;

- 02.02.2016 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про прийняття засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал-Рент", рішення про припинення товариства і встановлено строк для заявлення кредиторських вимог - до 03.04.2016 року.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал-Рент" до участі в укладенні спірного договору було формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предмета договору з метою протиправного позбавлення Товариства з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" права власності на майно.

Щодо порушення при укладанні оспорюваного договору вимог ст. 331 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України, колегія суддів відзначає наступне.

Згідно зі ст. 177 Цивільного кодексу, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до ст. 178 Цивільного кодексу об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом."

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України в редакції станом на 30.12.2014 року (дата укладення спірного договору), право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ч. ст. 331 Цивільного кодексу України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Таким чином, положення наведеної ч. 3 ст. 331 Цивільного кодексу України у відповідній редакції свідчили, що за загальним правилом до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Разом з тим, об`єкт незавершеного будівництва може бути єдиним цілісним об`єктом цивільних прав і, як наслідок, щодо нього можуть укладатися договори, якщо право власності на такий об`єкт буде зареєстровано органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

При цьому, така реєстрація здійснюється на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Таким чином, визначальним для можливості об`єкта незавершеного будівництва бути єдиним цілісним об`єктом цивільних прав та предметом відповідних договорів є саме факт вищевказаної державної реєстрації.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.06.2018 року у справі №923/842/17.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на дату укладення договору) передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ч. 6 цієї ж статті встановлено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

Як було встановлено вище, за спірним договором продавець передає у власність (продає), а покупець приймає (купує) належні продавцеві майнові права на картоплесховища. Даний закінчений будівництвом об`єкт введений в експлуатацію згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 30.12.2014 року за № ТП 14.

Тобто, за умовами договору було відчужено майнові права на закінчений будівництвом об`єкт, який було введено в експлуатацію, без реєстрації права власності на такий об`єкт.

Як вбачається з договору оренди земельної ділянки, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" та Чортківською районною державною адміністрацією, загальна площа земельної ділянки, яка передана в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "ТКЗ", складає 20 га, тобто 200 000 кв.м. При цьому, площа спірних Картоплесховищ в сукупності складає 19 300,6 кв.м.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до укладення спірного договору мало відбутись виділення частини земельної ділянки в окрему земельну ділянку, з присвоєнням їй окремого кадастрового номера, і у договорі купівлі-продажу майнових прав мав бути зазначений розмір та кадастровий номера земельної ділянки, на якій розташовано об`єкт незавершеного будівництва.

Таким чином, при укладенні спірного договору також були порушені вимоги ст. 331 Цивільного України та ст. 120 Земельного кодексу України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Разом з цим, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції неправомірно не застосував до спірних правовідносин наслідки спливу строків позовної давності, оскільки, спірний договір укладено 30.12.2014 року строк позовної давності щодо визнання спірного договору недійсним сплинув 30.12.2017 року, проте позивач звернувся до суду за захистом своїх прав 09.08.2018 року, тобто із спливом трирічного строку позовної давності, з огляду на наступне.

Так, в матеріалах справи міститься заява скаржника про застосування строків позовної давності.

Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, 22.10.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ТКЗ" звернулось до державного реєстратора із заявою про реєстрацію прав на вказане майно.

Рішенням державного реєстратора від 23.10.2015 року №25509394 було відмовлено у реєстрації права власності на нерухоме майно за Товариством з обмеженою відповідальністю "ТКЗ", на підставі того, що таке право власності вже зареєстровано.

Так, за твердженням позивача про обставини укладення спірного договору та про порушення прав, до яких призвело таке укладення, як Товариство з обмеженою відповідальністю "ТКЗ", так і Компанія "Джамзако Лімітед", яка є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "ТКЗ", не знали і не могли дізнатись раніше 23.10.2015 року, тобто, до розгляду заяви про державну реєстрацію права власності на картоплесховища.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належні та допустимі в розумінні ст.ст. . 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України докази обізнаності позивача з існуванням спірного договору купівлі-продажу до 23.10.2015 року.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що позовна заява подана в межах встановленого строку позовної давності (09.08.2018 року), та відповідно суд першої інстанції правомірно відхилив заяву третьої особи про застосування строків позовної давності.

Крім того, колегія судді не приймає як належне твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що справа повинна була вирішуватися Господарським судом Тернопільської області, оскільки предмет спору в даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав на картоплесховища в селі Товстеньке, Чортківського району Тернопільської області, з огляду на наступне.

В силу ч. 3 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України господарським судом за місцезнаходженням майна розглядаються спори, що виникають з приводу нерухомого майна. Проте, правовідносини за спірним договором (основна вимог) не є правовідносинами, що стосуються нерухомого майна, а отже даний спір не підлягає розгляду судом за правилами виключної підсудності.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженням позивача, що основна позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 30.12.2014 року підлягає розгляду за загальними правилами встановленими ст.ст. 27,29 Господарського процесуального кодексу України, а саме, позови у спорах за участі кількох відповідачів можуть пред`являтися до господарського суду за місцезнаходженням одного з відповідачів. Місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю "Товстеньківський крохмальний завод" є місто Київ, отже даний спір підсудний Господарському суду міста Києва

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіара Компані" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року у справі №910/10647/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/10647/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Є.Ю. Пономаренко

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 07.06.2019 року.