ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2019 року Справа № 924/71/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Гудак А.В. , суддя Маціщук А.В.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю "ОВАЛ-2000" та апеляційну скаргу Відповідача 2, Відповідача 3 Фізичної особи-підприємця Лучко Людмили Анатоліївни, Фізичної особи-підприємця Віннічук Валентини Валентинівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 3 квітня 2019 року (суддя - Виноградова В.В.) в справі № 924/71/18

час та місце ухвалення: 3 квітня 2019 року; м. Хмельницький, майдан Незалежності, 1; вступна і резолютивна частина проголошена о 17:12 год; повний текст рішення складено 12 квітня 2019 року

за позовом заступника прокурора Хмельницької області в інтересах держави в особі -

Кам`янець-Подільської міської ради

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "ОВАЛ-2000;

відповідача 2: Фізичної особи-підприємця Лучко Людмили Анатоліївни;

відповідача 3: Фізичної особи-підприємця Віннічук Валентини Валентинівни,

про стягнення солідарно 295811 грн збитків

за участю представників сторін:

від Прокурора - Білера І.В.;

від Позивача - Зюзіна Т.В.;

від Відповідача 1 - не з`явився;

від Відповідача 2 та 3 - Бокуліч В.П..

ВСТАНОВИВ:

Заступник Прокурора Хмельницької області (надалі - Прокурор) в інтересах держави в особі Кам`янець-Подільської міської ради (надалі - Позивач) звернулося в Господарський суд Хмельницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОВАЛ-2000» (надалі - Відповідач 1), Фізичної особи-підприємця Лучко Людмили Анатоліївни (надалі - Відповідач 2) та Фізичної особи-підприємця Віннічук Валентини Валентинівни (надалі - Відповідач 3) про стягнення солідарно з Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3 - 295 811 грн збитків завданих невиконанням зобов`язання щодо сплати пайової участі.

В обгрунтування позовної заяви Прокурор посилався на те, що Відповідачі не виконали обов`язку зі сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту та ухилились від укладення відповідного договору, внаслідок чого Позивачу завдано збитків у вигляді упущеної вигоди на суму 295811 грн. Також Прокурор вказав, що ухилення Відповідачів від оформлення договору, що на переконання Прокурора свідчить про їх бездіяльність у вчиненні передбачених законодавством обов`язкових дій. Відтак, оскільки Відповідачі спільно виступають замовниками будівництва та подавали декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, останні спільно заподіяли збитки Позивачу та мають солідарно нести відповідальність згідно частини 1 статті 196, статтей 541, 543-545, 1190 Цивільного кодексу України. Також Прокурор зауважив, що обов`язок ініціювати укладення договору про пайову участь покладено саме на замовника будівництва шляхом звернення до органу місцевого самоврядування. Бездіяльність Відповідачів є протиправною поведінкою, внаслідок якої Позивач був позбавлений права отримати відповідну суму коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту. При цьому належна інженерно-транспортна та соціальна інфраструктура є необхідною умовою економічного та соціального розвитку як країни в цілому, так і окремого регіону, що є одним із основних завдань держави. При цьому в обґрунтування підстав представництва інтересів держави в особі Позивача зазначив, що Позивачем, на якого покладено захист зазначених інтересів держави і територіальної громади, в умовах тривалого ухилення відповідачів від сплати пайової участі (з дати введення в експлуатацію 2 лютого 2015 року) заходів до захисту таких інтересів в суді не здійснено. Відтак, як на правову підставу позову послався, зокрема на положення статтей 22, 610, 1166 Цивільного кодексу України, статтей 173, 179 ГК України, статтю 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 4 червня 2018 року в справі №924/71/18 позов Прокурора в особі Позивача задоволено частково. Стягнуто з Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3 по 98603 грн 66 коп. збитків, завданих невиконанням зобов`язання щодо сплати пайової участі у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Кам`янця-Подільського.

У решті позову відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 29 серпня 2018 року рішення Господарського суду Хмельницької області від 4 червня 2018 року в справі №924/71/18 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 7 грудня 2018 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 29 серпня 2018 року та рішення Господарського суду Хмельницької області від 4 червня 2018 року в справі № 924/71/18 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд, аналізуючи частину першу статті 2 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", зазначив, що законодавцем визначено поняття забудови території (частина земної поверхні) як діяльність юридичних осіб, яка передбачає, зокрема реконструкцію існуючої забудови та території, будівництво об`єктів. Отже, для цілей зазначеного Закону реконструкція існуючої забудови нерозривно пов`язана із територією як частиною земної поверхні, на якій мають проводитися певні роботи з реконструкції будівлі. Суд касаційної інстанції зробив висновок, що у випадку встановлення судами обставин відсутності пов`язаності робіт із реконструкції з частиною території, як земної поверхні (щодо об`єкта права власності, який не прив`язаний до фундаменту будівлі), Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" не поширює свою дію на такі правовідносини та не встановлює обов`язкових правил щодо участі таких осіб у перерахуванні коштів пайової участі на створення інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури.

Верховний Суд зауважив, що судами при розгляді цієї справи не було з`ясовано питання пов`язаності робіт із реконструкції з частиною території, як земної поверхні (щодо об`єкта права власності, який не прив`язаний до фундаменту будівлі), що є визначальним для правильного вирішення спору. Крім того, поза увагою судів першої та апеляційної інстанції залишилося питання стягнення суми збитків солідарно з відповідачів (судами стягнуто збитки у рівних частках з кожного з відповідачів без урахування і відображення у судових рішеннях послідовної позиції відповідачів стосовно того, що відповідачі є власниками окремих приміщень (різна площа) реконструйованої будівлі та відповідно у кожного з них різна вартість робіт з реконструкції будівлі).

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 3 квітня 2019 року позов було задоволено частково. Стягнуто з Відповідача 1 - 147368 грн 08 коп., з Відповідача 2 - 85 891 грн 14 коп., з Відповідача 3 - 62 551 грн 78 коп. збитків, завданих невиконанням зобов`язання щодо сплати пайової участі у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Кам`янця-Подільського.

У решті позову відмовлено.

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд зазначив, що зважаючи на недоведення Прокурором того, що бездіяльності Відповідачів у вчиненні передбачених законодавством обов`язкових дій щодо звернення з приводу укладення договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Кам`янця-Подільського, щодо укладення такого договору та сплати коштів пайової участі була спільною, взаємно узгодженою та взаємно обумовленою, беручи до уваги вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 7 грудня 2018 року у цій справі щодо урахування і відображення позиції Відповідачів про те, що вони є власниками окремих приміщень реконструйованої будівлі з різною площею та вартістю робіт, суд вважає вимогу щодо саме солідарного стягнення збитків з Відповідачів необгрунтованою.

При цьому враховуючи обставини справи, зокрема різні площі приміщень, належних Відповідачам у реконструйованій будівлі, що ними не заперечується, суд першої інстанції вважав правомірним стягнення з Відповідача 1 - 147368 грн 08 коп. (виходячи з площі в розмірі 767,80 кв.м.), з Відповідача 2 - 85891 грн 14 коп. (виходячи з площі в розмірі 447,5 кв.м.), з Відповідача 3 - 62551 грн 78 коп. (виходячи з площі 325,90 грн.) збитків, завданих невиконанням зобов`язання щодо сплати пайової участі у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Кам`янця-Подільського, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Також суд зауважив, що враховуючи те, що декларацію про готовність об`єкта до експлуатації Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Хмельницькій області зареєстровано 2 лютого 2015 року (з цим граничним строком сплати пов`язується момент завдання збитків), а позов подано 1 лютого 2018 року, суд першої інстанції в своєму рішенні зауважив, що Прокурором не пропущено строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції в своєму рішенні зауважив, що звертаючись з позовом до суду, Прокурор зазначив, що підставою звернення є неналежне виконання Позивачем покладених на нього обов`язків як органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Таке неналежне здійснення захисту Позивачем Прокурор обґрунтував тим, що зволікання з пред`явленням позовів упродовж тривалого часу може призвести до спливу строків давності та неможливості у подальшому поновлення порушених прав. При цьому позов подано Прокурором в останній день строку позовної давності.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідач 1 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій з підстав, висвітлених в ній, просить суд рішення місцевого господарського суду скасувати в частині задоволення позовних вимог відносно нього та прийняти нове рішення в цій частині, повністю відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 159-163).

Мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач 1 звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що беручи до уваги вимогу Позивача від 30 січня 2018 року укласти договір пайової участі та сплатити кошти пайової участі до 1 березня 2018 року при умові, що у даній вимозі відсутній строк для відповіді про її акцепт, вважає заявлений Прокурором 1 лютого 2018 року позов про стягнення збитків, завданих відмовою від укладення цього договору, передчасним та безпідставним. Враховуючи наведене, зазначає також, що відсутній факт ухилення Відповідача 1 від укладення договору та несплати коштів пайової участі, тобто відсутня вина як підстава для відшкодування деліктної шкоди. Звертає увагу на неналежність обраного способу захисту, оскільки замість позову про спонукання до укладення договору або визнання договору укладеним, заявлено позов про стягнення збитків, завданих невиконанням зобов`язання. Також, Відповідач 1 заявляє про безпідставність звернення до суду з даним позовом саме Прокурором а не Позивачем.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 7 травня 2019 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 1 в справі № 924/71/18 та запропоновано сторонам в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали надати суду відзив на апеляційну скаргу Відповідача 1.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідач 2 та Відповідач 3 звернулися до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій з підстав, висвітлених в ній, просили суд рішення місцевого господарського суду скасувати в частині задоволення позовних вимог відносно Відповідача 1 та Відповідача 2 і прийняти нове рішення в цій частині, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач 2 та Відповідач 3 окрім аналогічних доводів, зазначених Відповідачем 1 в описаній вище апеляційній скарзі, звертають увагу апеляційного господарського суду на необґрунтованість солідарного стягнення з Відповідачів коштів, оскільки Відповідачі є одноосібними власниками окремих приміщень реконструйованої будівлі, право власності яких зареєстровані відразу після затвердження у встановленому законом порядку декларації про введення об`єкта реконструкції в експлуатацію з різними окремо визначеними приміщеннями та різною вартістю.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 7 травня 2019 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 2 та Відповідача 3 в справі № 924/71/18 та запропоновано сторонам в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали надати суду відзив на апеляційну скаргу Відповідача 2 та Відповідача 3.

Позивачем на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду було направлено відзив, в котрому Позивач просив залишити рішення без змін, а апеляційні скарги без задоволення. Також Позивач у своєму відзиві зауважив, що до реконструкції нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 належало Відповідачам в розмірі загальної площі двоповерхової будівлі - 186,4 кв.м. Після реконструкції приміщення стало загальною площею 1541,2 кв.м. (цокольний, перший-третій, мансардний поверхи). Зауважив, що стаття 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" не містить посилання щодо пов`язаності робіт із реконструкції з частиною території як земної поверхні.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21 травня 2019 року було об`єднано до спільного розгляду апеляційну скаргу Відповідача 1 та апеляційну скаргу Відповідача 2 та Відповідача 3 і призначено справу № 924/71/18 до розгляду на 14 червня 2019 року об 10:30 год. Також даною ухвалою було задоволено клопотання Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 травня 2019 року було виправлено описку в ухвалі суду від 21 травня 2019 року змінивши дату призначення судового засідання на 7 червня 2019 року.

Прокурором на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду було направлено відзив, в котрому Прокурор просив залишити рішення без змін, а апеляційні скарги без задоволення. При цьому зазначив, що зволікання з пред`явленням позовів упродовж тривалого часу може призвести до спливу строків позовної давності та неможливості у подальшому поновлення порушених прав. Повідомив, що позов ним подано 1 лютого 2018 року, а декларацію про готовність об`єкта до експлуатації задекларовано 2 лютого 2015 року, тому позов заявлений Прокурором в останній день строку позовної давності. Зауважив, що чинним законодавством не передбачене зазначення причин бездіяльності Позивачів та подання відповідних доказів.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 5 червня 2019 року надійшло від Відповідача 1 клопотання про розгляд справи за відсутності його представника та про підтримання апеляційної скарги Відповідача 1 в повному обсязі (том 4, а.с. 186).

В судовому засіданні від 7 червня 2019 року, яке було проведено в режимі відеоконференції, представник Відповідача 2 та Відповідача 3 підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених у ній, просив суд апеляційну скаргу задоволити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначивши, що в даному випадку спір йде про укладення договору про пайову участь і надання відповіді на пропозицію Позивача щодо укладення договору, так зазначив, що Прокурор не доведе підставності звернення ним до суду з даним позовом, за відсутності можливості такого звернення самим же Позивачем.

В судовому засіданні від 7 червня 2019 року, яке було проведено в режимі відеоконференції, Прокурор заперечив доводи, наведені в апеляційних скаргах, та з підстав, висвітлених у відзиві на апеляційні скарги, просить суд відмовити у їх задоволенні, оскаржуване рішення залити без змін, а апеляційні скарги без задоволення, зазначивши, що Позивач протягом багатьох років не вживав заходи щодо стягнення з Відповідачів збитків, а зважаючи на період їх можливого стягнення, з огляду на закінчення позовної давності Прокурор буде позбавлений в майбутньому звернутися із позовом про таке стягнення збитків. Дане на переконання Прокурора вказує про явну бездіяльність Позивача з приводу питання щодо наповнення місцевого бюджету за рахунок коштів пайової участі.

В судовому засіданні від 7 червня 2019 року, яке було проведено в режимі відеоконференції, представник Позивача заперечив щодо доводів, висвітлених в апеляційних скаргах Відповідачів, вважає їх безпідставними та необгрунтованими, зазначив, що саме за ініціативи Відповідачів мав би бути укладений договір про пайову участь та сплатити пайовий внесок до місцевого бюджету.

Заслухавши представника Позивача, Відповідача 2, Відповідача 3, Прокурора, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги Відповідача 1 та апеляційної скарги Відповідача 2, Відповідача 3 слід відмовити, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Рішенням Позивача від 29 травня 2013 року №15 затверджено Положення про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Кам`янця-Подільського в новій редакції (далі - Положення; том 1, а.с. 19-27).

У відповідності до пункту 1.1 Положення, Положення розроблено відповідно до Законів України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про запобігання впливу світової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» та регулює організаційні та економічні відносини, пов`язані з порядком залучення, розрахунку розміру і використанням коштів пайової участі замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Кам`янця-Подільського.

Згідно з пунктом 1.3 Положення, його дія поширюється на всіх замовників, незалежно від форми власності, які здійснюють, здійснили, або мають намір здійснити будівництво на території міста Кам`янця-Подільського, за винятком тих, що перелічені у пункті 1.5 цього Положення.

Відповідно до пункту 1.8 Положення, у випадку неукладення договору до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (стосовно об`єктів, яким дозвільні документи на будівництво виконавчим комітетом міської ради надано після прийняття 33 сесією міської ради V скликання рішення від 7 серпня 2008 року № 7 «Про затвердження Положення про залучення коштів замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Кам`янець-Подільський», замовник не звільняється від пайової участі та зобов`язаний укласти договір та виконати вимоги Положення до реєстрації прав власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційною службою Кам`янець-Подільського міськрайонного управління юстиції. Договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Кам`янця-Подільського укладається не пізніше ніж через 15 днів з дня реєстрації загальним відділом Кам`янець-Подільської міської ради звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Пунктом 4.1 Положення передбачено, що величина пайової участі визначається у договорі, укладеному замовником з міською радою з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Відповідно до пункту 4.2 Положення розрахунок величини пайової участі виконується Департаментом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації загальним відділом міської ради звернення замовника про укладення договору.

У підпункті 4.5.1 Положення зазначено, що розмір пайової участі визначається у відповідності до підпунктів 4.5.1 і 4.5.2 цього Положення і становить у разі будівництва нежитлових будівель та споруд (за винятком тих, що перелічені у підпункті 1.5 цього Положення) - 6% загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта. Розрахунковий розмір пайової участі підлягає округленню до цілої гривні.

Відповідно до Державного акту від 26 травня 2003 року на право власності на земельну ділянку Відповідач 1 є власником земельних ділянок у АДРЕСА_1 а площею 160 кв.м. для обслуговування павільйону (кафе та магазин) та площею 354 кв.м. для обслуговування комерційного об`єкту відповідно до Державного акту від 15 серпня 2007 року (том 3, а.с. 129-130).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 2 жовтня 2006 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 2 жовтня 2006 року за Відповідачем 1 було зареєстровано право приватної власності на нежиле приміщення загальною площею 124,5 кв.м. у АДРЕСА_2. У матеріали справи надано технічний паспорт на зазначене приміщення (том 3, а.с. 150-151).

Також відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 серпня 2003 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 серпня 2003 року за Відповідачем 3 було зареєстровано право приватної власності на нежиле приміщення, магазин загальною площею 30,9 кв.м. у АДРЕСА_2 (том 1, а.с. 130-131, том 3, а.с. 156).

У відповідності до договору дарування приміщення від 6 жовтня 2003 року Відповідач 3 подарувала Відповідачу 2 нежиле приміщення, а саме: приміщення перукарні за номером АДРЕСА_2 загальною площею 31 кв.м., яке належало дарувателю на підставі свідоцтва про право власності від 25 серпня 2003 року (том 3, а.с. 148). У матеріалах справи міститься технічний паспорт (від 17 липня 2003 року), виданий Відповідачу 2 (закреслено напис "Віннічук Валентині Валентинівні"), на приміщення по АДРЕСА_2 (31 кв.м.).

До матеріали справи надано заяви (реєстраційний номер 4/41-10/08) Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3 до Позивача про надання дозволу на виготовлення дозвільної документації на реконструкцію приміщення по АДРЕСА_2 під кафе, магазин, перукарню, аптеку та офісні приміщення (відмітка вхідної кореспонденції управління містобудування та архітектури від 11 січня 2008 року; том 3, а.с. 149).

Рішенням виконавчого комітету Позивача від 17 січня 2008 року №53 дозволено адміністрації Відповідача 1, Відповідачу 2 та Відповідачу 3 замовити проектну документацію на реконструкцію приміщення по АДРЕСА_2 під комплекс: кафе, магазини, перукарня, аптека та офісні приміщення (крім залу гральних автоматів). Зазначено, про необхідність в місячний термін з дня прийняття рішення отримати вихідні дані для проектування, погоджену та затверджену у встановленому порядку проектну документацію подати у виконком міської ради для отримання дозволу на реконструкцію та про те, що це рішення не дає права на початок будівельних робіт, а лише дозвіл на виготовлення проектної документації (том 1, а.с. 195).

У матеріалах справи наявні вихідні дані для проектування, надані 2008 року управлінням містобудування та архітектури Кам`янець-Подільського міськвиконкому (госпрозрахункове проектно-виробниче бюро) забудовникам: Відповідачу 1, Відповідачу 2, Відповідачу 3 на реконструкцію приміщення по АДРЕСА_2 під комплекс: кафе, магазин, перукарня, аптека та офісні приміщення (крім залу гральних автоматів;том 1, а.с. 147-150).

Також до матеріалів справи надано декларацію про початок виконання будівельних робіт, зареєстровану інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Хмельницькій області 14 березня 2012 року за №3, в якій Відповідач 1, Відповідач 2, Відповідач 3 зазначили себе замовниками будівництва. Також зазначено інформацію про проектну документацію: наказ №1 від 7 грудня 2011 року «Про затвердження робочого проекту на реконструкцію будівлі під комплекс: кафе, магазин, перукарня, аптека та офісні приміщення», площу забудови: 455,41 кв.м., загальну площу будівлі: 1152,6 кв.м. (том 1, а.с. 152-154).

Згідно з наявним у матеріалах справи технічним паспортом на комплекс приміщень громадського призначення: кафе, магазин. перукарня, аптека та офісні приміщення по АДРЕСА_2, виготовленого станом на 24 жовтня 2013 року для замовників технічної інвентаризації: Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3 загальна площа комплексу приміщень становить 1541,2 кв.м. У поверховому плані нежитлової будівлі зазначено про наявність цокольного, першого-третього, мансардного поверхів. В експлікації внутрішніх площ визначено за Відповідачем 1 - 767,80 кв.м. (на цокольному поверсі - 170,6 кв.м., на першому поверсі - 158,2 кв.м., на другому поверсі - 167,6 кв.м., на третьому поверсі - 169,1 кв.м., на мансардному поверсі - 102,3 кв.м.), за Відповідачем 2 - 447,5 кв.м. (на першому поверсі - 14,8 кв.м., на другому поверсі - 167 кв.м., на третьому поверсі - 167,8 кв.м., на мансардному поверсі - 97,9 кв.м.), за Відповідачем 3 - 325,9 кв.м. (на цокольному поверсі - 171,1 кв.м., на першому поверсі - 154,8 кв.м.).

У подальшому замовниками: Відповідачем 1, Відповідачем 2, Відповідачем 3 подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації - будівлі під комплекс: кафе, магазини, перукарня, аптека та офісні приміщення по АДРЕСА_2 , яка зареєстрована Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Хмельницькій області 2 лютого 2015 року за №ХМ 78 (том 1, а.с. 16-18)

У пункті 9 декларації зазначено інформацію про проектну документацію: наказ №1 від 7 грудня 2011 року «Про затвердження робочого проекту на реконструкцію будівлі», у пункті 10 - інформацію про дозвільні документи: декларація про початок виконання будівельних робіт, видана інспекцією ДАБК у Хмельницькій області 14 березня 2012 року №ХМ3.

Згідно з пунктами 11, 12 декларації об`єкт знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , дата початку будівництва: 15 березня 2012 року. Дата закінчення будівництва: 4 листопада 2014 року. Строк введення в експлуатацію: четвертий квартал 2014 рік. Загальна площа будівлі: 1541,2 кв.м.

Пунктом 15 декларації, задекларовано, що кошторисна вартість будівництва за затвердженою проектною документацією - 4930,175 тис. гривень.

У матеріали справи надано копії: свідоцтва про право власності на нерухоме майно (індексний номер 35129994 від 19 березня 2015 року), видане Відповідачу 3 на право приватної власності на комплекс: кафе, магазин, перукарня, аптека та офісні приміщення загальною площею 325,9 кв.м. у м. Кам`янці-Подільському по АДРЕСА_2 та відповідного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 35130325 від 19 березня 2015 року); свідоцтва про право власності на нерухоме майно (індексний номер 34858194 від 13 березня 2015 року), видане Відповідачу 2 на право приватної власності на комплекс: кафе, магазин, перукарня, аптека та офісні приміщення загальною площею 447,5 кв.м. у м. Кам`янці-Подільському по АДРЕСА_2 та відповідного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 34858432 від 13 березня 2015 року; том 1, а.с. 128-129).

Листом від 16 листопада 2017 року за №05-1757вих17 Прокурор просив Позивача надати інформацію щодо укладення договорів пайової участі та сплати до бюджету коштів пайової участі замовниками будівництва, які ввели в експлуатацію об`єкти будівництва у 2015 році (том 1, а.с. 183).

У матеріали справи надано лист Прокуратури від 17 січня 2018 року №05-92вих-18, адресований Позивачу, в якому, зокрема, звернуто увагу на те, що з часу введення в експлуатацію об`єкту завершеного будівництва "будівля під комплекс з кафе, магазином, перукарнею, аптекою та офісними приміщеннями по АДРЕСА_2" 2 лютого 2018 року завершується трирічний строк позовної давності для звернення за захистом до суду. При цьому Прокурор просить повідомити причини тривалого невжиття заходів, у тому числі тих, які вказують на поважність таких обставин та надіслати належним чином засвідчені копії відповідних документів з вказаних питань (том 3, а.с. 225).

У відповідь виконавчий комітет Позивача листом від 25 січня 2018 року за №2/02-25-372 повідомив, що дозвільні документи, зокрема на реконструкцію будівлі під комплекс: кафе, магазин, перукарня, аптека та офісні приміщення по АДРЕСА_2 надавались замовнику Відповідачу 1 управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Хмельницькій області.

Прокурор звернувся до Позивача з листом від 30 січня 2018 року №05-169вих-18, в якому, посилаючись на закінчення позовної давності з часу введення в експлуатацію об`єкта по АДРЕСА_2, запропонувала вжити невідкладних заходів для захисту інтересів держави з питань визначення розміру пайової участі та направлення замовникам будівництва введених в експлуатацію об`єктів проектів договорів.

Посилаючись на положення статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", наявність декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ХМ78 від 2 лютого 2015 року, Позивач 31 січня 2018 року надіслав Відповідачам письмові вимоги про сплату коштів пайової участі з доданими примірниками Договорів про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Кам`янця-Подільського з розрахунком розміру коштів пайової участі, підписаними першим заступником міського голови та директором Департаменту містобудування та архітектури (що підтверджується листами від 30 січня 2018 року, додатками до них та фіскальними чеками від 31 січня 2018 року; том 1, а.с. 28-33).

За змістом розрахунку розміру пайової участі останній визначено в сумі 295 811 грн (4 930 175 х 6%).

15 березня 2018 року Відповідачем 1 було направлено на адресу Позивача лист, в якому зазначено про утримання від укладення договору та сплати коштів пайової участі до вирішення судом справи № 924/71/18 (том 1, а.с. 102).

Окрім того, у матеріалах справи міститься лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 9 квітня 2012 року №40-12-2518 «щодо сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту», в якому з посиланням на те, що: процедура прийняття об`єктів в експлуатацію носить суто технічний характер, зазначено, що Положенням про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 8 квітня 2011 року №439, не передбачено повноваження щодо здійснення контролю за перерахуванням замовником коштів до відповідного місцевого бюджету для створення і розвитку інфраструктури; також при реєстрації декларацій інспекція не має права вимагати додаткові документи, крім двох примірників декларацій (том 3, а.с. 223).

Прокурор покликаючись на те, що у зв`язку з тим, що Відповідачі не виконали обов`язку зі сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, не уклали відповідного договору з Позивачем, звернувся в інтересах держави в особі Позивача до суду, за захистом порушеного на його думку інтересу держави (щодо отримання місцевим бюджетом відповідної суми коштів від пайової участі) з позовом до Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3 про стягнення солідарно 295 811 грн збитків, завданих невиконанням зобов`язання щодо сплати пайової участі.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

Встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками.

Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту. Інформація щодо договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту та його виконання зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

З матеріалів справи слідує, що Відповідачем 1, Відповідачем 2, Відповідачем 3 як замовниками 2 лютого 2015 року в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Хмельницькій області було зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: реконструйованої будівлі під комплекс: кафе, магазини, перукарня, аптека та офісні приміщення по АДРЕСА_2, загальною площею 1541,2 кв.м.

Як зазначалося уже вище в даній судовій постанові, в правовому полі дії статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності"» на замовника забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті покладено зобов`язання взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом перерахування замовником до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури на підставі договору про пайову участь між замовником та органом місцевого самоврядування, укладення якого є обов`язковим.

Досліджуючи питання поширення норм Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" на спірні правовідносини, колегією суддів враховується висновок суду касаційної інстанції, наведений у постанові від 7 грудня 2018 року в цій справі, відповідно до якого системний аналіз положень, зокрема Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» свідчить, що у випадку встановлення судами обставин відсутності пов`язаності робіт із реконструкції з частиною території, як земної поверхні (щодо об`єкта права власності, який не прив`язаний до фундаменту будівлі), Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» не поширює свою дію на такі правовідносини та не встановлює обов`язкових правил щодо участі таких осіб у перерахуванні коштів пайової участі на створення інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури.

З огляду на зазначене судом касаційної інстанції вказано на необхідність з`ясування питання пов`язаності робіт із реконструкції з частиною території, як земної поверхні (щодо об`єкта права власності, який не прив`язаний до фундаменту будівлі), що є визначальним для правильного вирішення спору.

Згідно з частиною 5 статті 310 Господарського процесуального кодексу України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

З наведених в пунктах 4, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначень: замовником є фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву; територія - це частина земної поверхні з повітряним простором та розташованими під нею надрами у визначених межах (кордонах), що має певне географічне положення, природні та створені в результаті діяльності людей умови і ресурси.

Пунктом 8 частини 1 статті 2 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що планування і забудова територій - це діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, з-поміж іншого, реконструкцію існуючої забудови та територій.

Як зазначив суд касаційної інстанції у постанові від 7 грудня 2018 року в цій справі, з наведеного слідує, що для цілей наведеного Закону реконструкція існуючої забудови нерозривно пов`язана із територією як частиною земної поверхні, на якій мають проводитися певні роботи з реконструкції будівлі.

При цьому статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» визначено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

З аналізу наявних матеріалів справи, зокрема, свідоцтва Відповідача 1 від 2 жовтня 2006 року про право власності на нерухоме майно площею 124,5 кв.м. та відповідного технічного паспорта, свідоцтва Відповідача 3 від 28 серпня 2003 року про право власності на нерухоме майно площею 30,9 кв.м. та відповідного технічного паспорта (у подальшому - на Відповідача 2 (31 кв.м.)), декларації про початок виконання будівельних робіт від 14 березня 2012 року (площа забудови: 455,41 кв.м., загальна площа будівлі: 1152,6 кв.м.), технічного паспорта на комплекс приміщень, виготовленого станом на 24 жовтня 2013 року (загальна площа: 1541,2 кв.м.), декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 2 лютого 2015 року (загальна площа: 1541,2 кв.м.), свідоцтва Відповідача 2 від 19 березня 2015 року про право власності на нерухоме майно площею 325,9 кв.м, свідоцтва Відповідача 2 від 13 березня 2015 року про право власності на нерухоме майно площею 447,5 кв.м. убачається, що після проведення реконструкції будівлі по АДРЕСА_2 була збільшена як площа забудови, так і загальна площа приміщення в результаті розширення площ існуючих першого і другого поверхів та, як наслідок - виходу за межі існуючої конфігурації будівлі, а також будівництва цокольного, третього та мансардного поверхів (з урахуванням збільшеної площі першого та другого поверхів).

При цьому доказів на спростування зазначеного матеріали справи не містять.

З огляду на наведене, зокрема, збільшення площі першого поверху, будівництво цокольного поверху, колегія суддів констатує, що проведена Відповідачем 1, Відповідачем 2, Відповідачем 3 реконструкція будівлі по АДРЕСА_2 була пов`язана із територією як частиною земної поверхні та про поширення на Відповідачів положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності" щодо участі у перерахуванні коштів на створення інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури.

При цьому з аналізу положень частин 2, 3, 9 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" вбачається, що обов`язок ініціювати укладення договору про пайову участь покладено саме на замовника будівництва, оскільки цей обов`язок пов`язаний зі зверненням замовника до органу місцевого самоврядування.

Ухилення замовника будівництва від укладення договору про пайову участь до прийняття об`єкта нерухомого майна до експлуатації є порушенням зобов`язання, яке прямо передбачено чинним законодавством (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року в справі №3-1323гс16, підтверджена у постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року в справі № 918/708/17).

В той же час, вчинені Відповідачами роботи не підпадають під винятки, обумовлені пунктом 1.5 Положення.

За таких обставин, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що саме Відповідач 1, Відповідач 2, Відповідач 3 під час проведення будівельних робіт з реконструкції допустили порушення зобов`язань, визначених Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", не уклавши договір про пайову участь із Позивачем та, в подальшому, не сплативши кошти пайової участі.

Враховуючи відсутність договірних відносин між сторонами у справі та характер позовних вимог, які ґрунтуються на завданні Відповідачем 1, Відповідачем 2, Відповідачем 3 шкоди внаслідок неукладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста та несплати внеску пайової участі, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми, які регулюють правовідносини із завдання позадоговірної шкоди (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 березня 2019 року в справі №904/1049/18, від 13 лютого 2019 року в справі №914/225/18, від 17 травня 2018 року в справі №918/708/17, від 7 травня 2018 року в справі №908/6328/15). Водночас, дане повністю нівелює твердження Відповідача 1 про неналежність обраного способу захисту.

Відповідно до частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права. має право на їх відшкодування.

Згідно зі статтею 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди встановлені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової або господарсько-правової відповідальності, для застосування якої необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи); шкідливого результату такої поведінки - збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає. При цьому, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Протиправною є поведінка (дія або бездіяльність) особи, що порушує правову норму, умови договору, угоди тощо та тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав (благ) і законних інтересів іншої особи. Протиправність поведінки боржника або кредитора у позадоговірних правовідносинах полягає у порушенні правової норми.

Як уже було встановлено вище в даному судовому рішенні, Відповідачі в порушення вимог частин 2, 3 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" не уклали з органом місцевого самоврядування договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, пайовий внесок не сплатили, що на переконання колегії суддів свідчить про їхню бездіяльність у вчиненні передбачених законодавством обов`язкових дій щодо звернення до органу місцевого самоврядування з приводу укладення договору про пайову участь.

В свою чергу неукладення такого договору і є протиправною формою поведінки, внаслідок якої (причинно-наслідковий зв`язок) територіальна громада від імені якої мав діяти Позивач був позбавлений права отримати на розвиток інфраструктури населеного пункту відповідну суму коштів, яка охоплюється визначенням "упущена вигода". При цьому наслідки у виді упущеної вигоди перебувають у безпосередньому причинному зв`язку із наведеною неправомірною бездіяльністю Відповідачів (відповідна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України у справі № 908/312/16 від 22 березня 2017 року).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність усіх елементів складу правопорушення у діях Відповідача 1, відповідача 2, Відповідача 3, а саме: протиправної поведінки у вигляді бездіяльності у вчиненні передбачених законодавством обов`язкових дій, наявності у Позивача збитків у вигляді упущеної вигоди, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою Відповідачів та завданими збитками та вини Відповідачів. При цьому вина Відповідачів полягає в тому, що не зважаючи на наявність у Відповідачів як замовників встановленого законом обов`язку брати участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, Відповідач 1, Відповідач 2, Відповідач 3 не звернулися до органу місцевого самоврядування з приводу укладення договору про пайову участь та не перерахували пайовий внесок на створення та розвиток інфраструктури міста.

Вищенаведеним спростовуються доводи Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3, наведені в апеляційних скарга, про відсутність у їх діях вини як підстави для відшкодування деліктної шкоди.

Про помилковість тверджень апелянтів щодо передчасності звернення Прокурора з позовом, з огляду на те, що Позивач тільки звернувся з листами про укладення договорів, та ще раз констатувати, що цей лист не впливає на спір про збитки, оскільки як встановлено вище судом, саме Відповідачі мали бути ініціаторами укладення таких договорів ще в 2015 році, а їх неукладення і є підставою саме для стягнення цих збитків.

Окрім того, надіслання Позивачем листів на адресу Відповідачів, не є по своїй суті процедурою щодо укладення цих договорів, а по-суті відображає нагадування апелянтам про не виконання ними свого обов`язку щодо укладення даних договорів.

Усе вищевстановлене в даному судовому рішенні є самостійною підставою для стягнення з Відповідачів збитків, завданих невиконанням зобов`язання щодо сплати пайової участі у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Кам`янця-Подільського в правовому полії статтей 22, 1166 Цивільного кодексу України.

Враховуючи зміст Положення про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Кам`янця-Подільського, яким передбачено порядок визначення розміру пайової участі, зміст декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Хмельницькій області 2 лютого 2015 року №ХМ 78 (зокрема, щодо кошторисної вартості будівництва за затвердженою проектною документацією), колегія суддів прийшла до висновку, що сума збитків, завданих невиконанням зобов`язання щодо сплати пайової участі, становить 295 811 грн..

Поміж цим, Верховний Суд у постанові від 7 грудня 2018 року, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що поза увагою судів першої та апеляційної інстанції залишилося питання стягнення суми збитків солідарно з Відповідачів (судами стягнуто збитки у рівних частках з кожного з відповідачів без урахування і відображення у судових рішеннях послідовної позиції відповідачів стосовно того, що відповідачі є власниками окремих приміщень (різна площа) реконструйованої будівлі та відповідно у кожного з них різна вартість робіт з реконструкції будівлі), з огляду на що колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до статті 1190 Цивільного кодексу України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

При цьому стаття 541 Цивільного кодексу України визначає, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Зважаючи на зміст вищенаведених положень чинного законодавства України в розрізі недоведення того, що бездіяльність Відповідачів у вчиненні передбачених законодавством обов`язкових дій щодо звернення з приводу укладення договору про пайову участь (у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, щодо укладення такого договору та сплати коштів пайової участі) була спільною, взаємно узгодженою та взаємно обумовленою (а саме як Відповідач 1, Відповідач 2 так і Відповідач 3 не були позбавлені можливості звернення в індивідуальному порядку до Позивача з приводу укладення договору про пайову участь, що виключало би їх вину в означеній бездіяльності), в площині вказівки Верховного Суду (щодо урахування і відображення позиції Відповідачів про те, що вони є власниками окремих приміщень реконструйованої будівлі з різною площею та вартістю робіт) колегія суду вважає вимогу щодо солідарного стягнення збитків з Відповідачів необгрунтованою та недоведеною.

Беручи до уваги наведені вище положення законодавства України та обставини справи, зокрема різні площі приміщень, належних Відповідачам у реконструйованій будівлі, що ними не заперечується, апеляційний господарський суд вважає правомірним стягнення з Відповідача 1 - 147368 грн 08 коп. (виходячи з площі в розмірі 767,80 кв.м.), з Відповідача 2 - 85891 грн 14 коп. (виходячи з площі в розмірі 447,5 кв.м.), з Відповідача 3 - 62551 грн 78 коп. (виходячи з площі 325,90 грн.) збитків, завданих невиконанням зобов`язання щодо сплати пайової участі у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Кам`янця-Подільського. Відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню саме у вищезазначених сумах.

У решті позову (щодо саме солідарного стягнення збитків з Відповідачів) слід відмовити з огляду на його безпідставність у цій частині.

Дане рішення було прийнято місцевим господарським судом, що вказує на відсутність підстав для його скасування, з огляду на що апеляційний господасрький суд залишає без змін вказане оспорюване рішення.

При цьому Північно-західний апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що статтю 13 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні у справі "Пантелеєнко проти України" Європейським судом з прав людини зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так самовстановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського cуду з прав людини у справі "Дорани проти Ірландії").

Отже, держава несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права.

Ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист за наслідком прийняття судом рішення як процесуального інструменту захисту має забезпечитиїх відновлення.

Відповідно до статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Що ж до заяви Відповідача 1 про застосування позовної давності, та зазначення про це в апеляційних скаргах Відповідачів, то судова колегія зауважує наступне.

Відповідно до статтей 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що: позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності"» передбачено, що кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Враховуючи те, що декларацію про готовність об`єкта до експлуатації Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Хмельницькій області зареєстровано 2 лютого 2015 року (з цим граничним строком сплати пов`язується момент завдання збитків), а позов подано 1 лютого 2018 року, то колегія суддів вважає, що Прокурором не пропущено позовну давність для звернення до суду з цим позовом (дане повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 12 листопада 2018 року в справі №918/933/17).

Що ж стосується заперечень Відповідачів, наведених в апеляційних скаргах, щодо відсутності правових підстав для представництва Прокурором інтересів держави, та щодо неправильного визначення Позивача у даній справі, то колегія суддів зазначає наступне.

Частинами 1, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 8 квітня 1999 року N 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Звернення до суду обґрунтоване спричиненням втрат бюджету, неможливістю належного фінансування витрат на розвиток інфраструктури, спричиненням шкоди економічним інтересам місцевої громади і порушенням прав громадян міста, які захищає та гарантує держава.

У контексті правовідносин у цій справі інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.

При цьому, зважаючи на те, що Відповідачі в своїх апеляційних скаргах акцентують увагу на тому, що належним Позивачем у даній справі є саме Відділ державного архітектурного-будівельного контролю, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Кошти пайової участі сплачуються до бюджету міста Кам`янця-Подільського, тобто саме Позивач є тим органом (зважаючи на надходження коштів), який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а тому прокурор обґрунтовано звернувся з позовом до суду саме в інтересах міської ради (аналогічна правова позиція, наведена у постанові Верховного суду від 19 лютого 2019 року в справі №914/225/18, постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року в справі № 916/1469/18).

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

З огляду на зазначене участь Прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме: має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу.

З наведеного слідує, що Прокурор може представляти інтереси держави в суді, зокрема, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Звертаючись з цим позовом до суду, Прокурор зазначив, що підставою звернення є неналежне виконання Позивачем покладених на неї обов`язків як органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

При цьому суд наголошує, що на момент звернення до суду Прокурором з даним позовом Позивачем внаслідок пасивних дій його посадових осіб вже було поставлено під сумнів стягнення і повернення територіальній громаді (у разі прийняття судом рішення щодо підставності такого позову) коштів внаслідок пайової участі, з огляду на діючі норми чинного законодавства щодо позовної давності. При цьому позов подано Прокурором в останній день строку позовної давності.

Відтак, такі дії Позивача на переконання колегії суду свідчать, що Позивач неналежним чином здійснює захист територіальної громади в даних правовідносинах (дії Позивача вказують на бездіяльність даного органу в питанні подання позову щодо стягнення цих коштів), що в свою чергу вказує на підставність звернення Прокурора з позовом, з огляду на приписи пункту 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

При цьому суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що Прокурор зауважує, що такі дії Позивача свідчать саме про пасивність поведінки Позивача, який, розуміючи порушення інтересів територіальної громади та маючи відповідні повноваження для їх захисту, впродовж тривалого часу (майже трьох років зважаючи на Декларацію про введення об`єкта в експлуатацію) за відповідним захистом не звертався.

Відтак надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційних скарг, в розрізі позовної давності щодо можливості стягнення збитків, колегія суддів прийшла до висновку, що Прокурором обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави у даній справі.

Враховуючи усе описане вище в даному судовому рішенні, колегія суддів зауважує, що Прокурором обґрунтовано вказано на неналежність здійснення Позивачем захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, оскільки Позивач самостійно до суду за захистом порушених прав та інтересів держави не звернувся (щодо не сплати коштів Відповідачами з 2015 року), враховуючи закінчення позовної давності, при цьому здійснені Позивачем в цей строк заходи (направлення Відповідачам вимог про сплату коштів пайової участі, проектів договорів) не є належними.

При цьому, з огляду на зазначене, в правовому поді дії позовної давності у даній справі (зважаючи на дату (2 лютого 2015 року) Декларації про готовність об`єкта до експлуатації) судовою колегією критично оцінюються доводи Відповідачів, наведені в апеляційних скаргах, щодо передчасності позову та недостатності часу на розгляд Відповідачами проектів договорів та надання відповіді на них.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Таким чином, підсумовуючи усе вищеописане, колегія суддів вважає посилання Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3, наведені в апеляційних скаргах, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відтак, суд залишає оспорюване рішення без змін, а апеляційну скаргу Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3 без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОВАЛ-2000" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 3 квітня 2019 року в справі № 924/71/18 - залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лучко Людмили Анатоліївни та Фізичної особи-підприємця Віннічук Валентини Валентинівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 3 квітня 2019 року в справі № 924/71/18 - залишити без задоволення

3. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 3 квітня 2019 року в справі № 924/71/18 - залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

6. Справу № 924/71/18 повернути Господарському суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складено 11 червня 2019 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Маціщук А.В.