СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2019 р. Справа № 917/1641/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Дучал Н.М.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю представників сторін:

позивача адвокат Бобровский С.С., довіреність №10-74/6388, посвідчення №1945 від 09.01.2018 року;

відповідача Бєлік В.О., довіреність №05-2462 від 19.11.2018 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Комунального підприємства "Теплоенерго" м. Кременчук (вх. №1388 П/1-18)

на рішення господарського суду Полтавської області від 26.03.2019 року у справі №917/1641/18, ухвалене в приміщенні господарського суду Полтавської області (суддя Іванко Л.А.), повний текст якого складено 01.04.2019 року

за позовом Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", м. Полтава

до Комунального підприємства "Теплоенерго", м. Кременчук

про стягнення 145 959,80 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 26.03.2019 року у справі №917/1641/18 позов задоволено частково; стягнуто з Комунального підприємства "Теплоенерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" 42484,36 грн - пені по оплаті активної електроенергії, 10990,64 грн. - пені по попередній оплаті електроенергії, 1886,7 грн. - пені по оплаті реактивної електроенергії, 7080,73 грн. - 3% річних по оплаті активної електроенергії, 157,23 грн. - 3% річних по оплаті реактивної електроенергії, 40096,14 грн. - інфляційних по оплаті активної електроенергії, 779,64 грн. - інфляційних по оплаті реактивної електроенергії, 2189,4 грн. - витрат по сплаті судового збору; в іншій частині вимог в задоволенні позову відмовлено.

Комунальне підприємство "Теплоенерго" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Полтавської області від 26.03.2019 року у справі №917/1641/18 скасувати, змінивши в частині визначених рішенням сум стягнення пені по оплаті активної та реактивної електроенергії, зменшивши такі суми на 99,9%, а в частині стягнення пені по попередній оплаті електроенергії відмовити повністю.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Клопотання відповідача про зменшення розміру пені за несвоєчасну оплату реактивної електроенергії залишено судом без задоволення з огляду на те, що пеня в розмірі 1886,7 грн. є незначною, однак, вона нарахована за період 29 днів, на суму простроченого зобов`язання 45 861,31 грн., де сума пені за такий короткий період складає 5% від суми боргу, що є надмірно великою.

Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05.03.2019 року у справі №923/536/18, предмет спору якої аналогічний предмету спору у даній справі, а саме: стягнення пені, 3% річних, інфляційних втрат, якою залишені в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими суму нарахованої пені зменшено на 80%.

Щодо пені нарахованої по попередній оплаті електроенергії, Комунальне підприємство "Теплоенерго" по правовій формі не відноситься до «установ та організацій», а є саме комунальним підприємством, а також не фінансується з державного чи місцевого бюджету, а тому положення абзацу 4 п.6.6 Правил користування електричною енергією (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до нього не застосовується.

Розрахунки за спожиту електричну енергію мали проводитися відповідачем одноразово на початку місяця, наступного за розрахунковим та протягом 5 операційних днів з дня отримання рахунку, відповідно до умов п.6.6 Правил користування електричною енергією (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та п.2 додатку №2 до договору, а відтак нарахована позивачем пеня, що задоволена судом в розмірі 10 990,64 грн. безпідставно нарахована.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.05.2019 року, суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Дучал Н.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.05.2019 року поновлено строк на подання апеляційної скарги та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Теплоенерго" на рішення господарського суду Полтавської області від 26.03.2019 року у даній справі; позивачу - встановлено строк до 03.06.2019 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, призначено справу до розгляду на 10.06.2019 року ; до розгляду апеляційної скарги дію рішення господарського суду Полтавської області від 26.03.2019 року у справі №917/1641/18 зупинено.

11.05.2019 року позивач звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції (вх.№4620), в якому просить надати можливість представнику брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції та провести її в приміщенні Автозаводського районного суду м.Кременчука, яке долучено до матеріалів справи.

Також позивач зазначає, що згідно з рішенням Загальних зборів акціонерів, які відбулися 17.04.2019 року змінені найменування Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» на Акціонерне товариство «Полтаваобленерго» та тип акціонерного товариства з публічного на приватне.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 року задоволено клопотання позивача про участь у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду даної справи в режимі відеоконференції; доручено Автозаводському районному суду м.Кременчука забезпечити проведення відеоконференції у справі.

21.05.2019 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№4958), в якому останній просить залишити рішення господарського суду Полтавської області від 02.04.2019 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, який долучено до матеріалів справи.

В обгрунтування відзиву позивач зазначає, що додана до апеляційної скарги постанова Вищого господарського суду України від 08.11.2017 року по справі №906/1021/16 ніяким чином не спростовує правомірності позовних вимог оскільки, стосується визначення розміру вартості послуг, яка встановлюється виключно постановами Кабінету Міністрів України на відміну від порядку оплати товарів чи послуг, що регулюється сторонами виключно в умовах договору.

23.05.2019 року на адресу суду від відповідача надійшла відповідь на відзив (вх.№5072), в якому останній просить заперечення позивача відхилити, апеляційну скаргу КП «Теплоенерго» задовольнити у повному обсязі, яка долучена до матеріалів справи.

23.05.2019 року Комунальне підприємство "Теплоенерго" також звернулось до суду апеляційної інстанції з клопотанням про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції (вх.№5072), в якому просить забезпечити проведення судового засідання, що призначене на 10.06.2019 року о 10:30 год, у режимі відеоконференції; визначити суд, відповідальний за проведення відеоконференції, яке долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.05.2019 року задоволено клопотання Комунального підприємства "Теплоенерго" про участь у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи в режимі відеоконференції; доручено Автозаводському районному суду м.Кременчука забезпечити проведення відеоконференції у даній справі .

У судовому засіданні 10.06.2019 року представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду Полтавської області від 26.03.2019 року у справі №917/1641/18 скасувати, змінивши в частині визначених рішенням сум стягнення пені по оплаті активної та реактивної електроенергії, зменшивши такі суми на 99,9%, а в частині стягнення пені по попередній оплаті електроенергії відмовити повністю; представник позивача просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити без змін рішення господарського суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

31.07.2007 року між Публічним акціонерним товариством "Полтаваобленерго" (на даний час - Акціонерне товариство "Полтаваобленерго"), його структурним підрозділом Кременчуцькою філією (Постачальник електричної енергії) та Комунальним підприємством «Теплоенерго» (Споживач) укладено Договір про постачання електричної енергії № 618 (далі - Договір), за умовами якого Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача з приєднаною потужністю 1681,2 кВт, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

До Договору сторони підписали додатки, передбачені п. 9.1 цього Договору.

Порядок розрахунків сторони узгодили в розділі 7 Договору «Облік електричної енергії та порядок розрахунків», а також в додатках: № 1 «Обсяги постачання (договірні величини) електричної енергії споживачу та субспоживачу», № 2 «Порядок розрахунків».

Пунктами 2.3.1, 2.3.3 Договору визначено, що Споживач зобов`язується виконувати умови цього Договору, оплачувати Постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків «Порядок розрахунків» (№ 2) та «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії та перелік об`єктів і точок комерційного обліку» (№ 3).

За внесення платежів, передбачених п.п. 2.3.3 - 2.3.4 Договору, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, компенсаційні нарахування на встановлений індекс інфляції та трьох процентів річних з простроченої суми (п. 4.2.1 Договору).

Облік електроенергії, спожитої споживачем та (або) субспоживачами, приєднаними до електричних мереж споживача, здійснюється згідно з вимогами «Правил устройства електроустановок» (ПУЕ) та ПКЕЕ. У разі порушення споживачем вимог нормативно-технічних документів, щодо встановлення та експлуатації засобів обліку, їх покази не використовуються при розрахунках за спожиту електроенергію, а обсяги спожитої електричної енергії визначаються постачальником згідно з вимогами додатка "Порядок розрахунків".

На підставі показів засобів обліку електричної енергії та умов додатка "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії" оформлюються такі документи: акт про обсяги спожитої (переданої) споживачу (субспоживачу) електричної енергії; акт результатів замірів електричної потужності (п. 7.1 та п. 7.5 Договору).

Договір набирає чинності з дня його підписання. Термін дії Договору визначається по кожному об`єкту чи точці обліку окремо і збігається з терміном дії Договору оренди або іншого правовстановлюючого документу. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Договір може бути розірвано в інший термін за ініціативою будь-якої із Сторін у порядку, визначеному законодавством України (п. 9.4 Договору).

У додатку № 2 "Порядок розрахунків" до Договору (а.с. 25) сторони узгодили, що розрахунковим вважається період з 8 годин 25 числа попереднього місяця до 8 годин такого ж числа поточного місяця. Розрахунки за електричну енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії. За дату оплати приймається дата зарахування коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електроенергії, за регульованим тарифом (п. 1 Додатку).

Пунктом 2 Додатку №2 встановлено, що платежі за електричну енергію здійснюються Споживачем платіжними дорученнями у наступних обсягах та строки- 20 % від заявленого (договірного) електроспоживання на розрахунковий період до дати початку розрахункового періоду.

Споживач самостійно розраховує суму планового платежу шляхом множення чинного у розрахунковому періоді рівня тарифу на обсяг електричної енергії, заявлений на поточний розрахунковий період.

Остаточний розрахунок за минулий розрахунковий період здійснюється Споживачем самостійно протягом 5 операційних днів з дня виписки рахунку.

В п. 3. Додатку № 2 зазначено, що Споживач самостійно знімає покази розрахункових лічильників о 8 годині 25 числа, оформлює «Відомість про фактичні покази розрахункових приладів обліку електричної енергії» та до 15 години надає її Постачальнику для здійснення розрахунку та оформлення «Акта про обсяги спожитої (переданої) Споживачу електроенергії».

У разі несвоєчасної оплати платежів, обумовлених даним Порядком, постачальник електричної енергії проводить споживачу нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується. На суму боргу здійснюються компенсаційні нарахування на встановлений індекс інфляції та три проценти річних за весь час прострочення (п. 9 Додатку ).

Розрахунки за перетоки реактивної енергії, перевитрату договірних величин електроенергії та потужності, нарахування по протоколам порушень при користуванні електричною енергією, пеня та інші платежі, оформлені рахунками Постачальника, здійснюються Споживачем самостійно в 5-ти операційних днів з дня виписки рахунків (п. 13 Додатку).

Постачальником електричної енергії договірні зобов`язання по постачанню споживачу електричної енергії виконані.

В порушення умов Договору відповідач свої зобов`язання щодо своєчасної оплати електричної енергії виконував не належним чином, зокрема, за вересень та жовтень 2018 року не в повному обсязі розрахувався за електричну енергію.

Вказане вище стало підставою для звернення Комунального підприємства "Теплоенерго" з відповідним позовом до господарського суду Полтавської області.

26.03.2019 року господарським судом Полтавської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК, ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Господарський суд першої інстанції при вирішенні даного спору вірно зазначив, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір поставки.

Так, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2. ст. 712 ЦК).

Згідно п.1 ч.1 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно ст.ст. 546, 549 ЦК України та ст. 199 ГК України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

За змістом п. 4.2.1 Договору, за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.3-2.3.4 цього Договору, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, компенсаційні нарахування на встановлений індекс інфляції та трьох процентів річних з простроченої суми.

Також, в п. 9 Додатку № 2 "Порядок розрахунків" сторони узгодили, що у разі несвоєчасної оплати обумовлених даним Порядком платежів Постачальник електричної енергії проводить Споживачу нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується; на суму боргу здійснюються компенсаційні нарахування на встановлений індекс інфляції та три проценти річних за весь час прострочення.

Пеня, інфляційні донарахування та три проценти річних сплачуються на поточний рахунок Постачальника електричної енергії, який вказується в рахунках.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов"язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення пеню за несвоєчасне внесення платежів за оплату та передоплату активної електроенергії та оплату реактивної електроенергії, з якої 84968,72 грн. пені за зобов`язаннями жовтня 2018 року по оплаті активної електроенергії за період з 31.10.2018 року по 29.11.2018 року, 10990,64 грн. пені за зобов`язаннями жовтня 2018 року по попередній оплаті електроенергії; 1886,7 грн. пені за зобов`язаннями жовтня 2018 року по оплаті реактивної електроенергії за період з 31.10.2018 року по 29.11.2018 року.

Перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА. ЗАКОН» правильність розрахунку, колегія суддів зазначає, що вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасне внесення платежів за оплату та передоплату активної електроенергії та оплату реактивної електроенергії є обґрунтованими і правомірними.

Господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що посилання відповідача на зміст абзацу третього п. 6.6 Правил користування електричною енергією (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) є необґрунтованим, оскільки, в абзаці четвертому п. 6.6 цієї ж редакції ПКЕЕ було передбачено, що установи та організації, які фінансуються з державного та/або місцевого бюджету, можуть здійснювати оплату вартості електричної енергії за попередньою оплатою, плановими платежами з наступним перерахунком або оплатою, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

За таких обставин не приймаються аргументи апелянта щодо необгрунтованості нарахування пені по попередній оплаті електроенергії з тих підстав, що підприємство відповідача по правовій формі не відноситься до «установ та організацій», а є саме комунальним підприємством, яке не фінансується з державного чи місцевого бюджету, а тому положення абзацу 4 п.6.6 Правил користування електричною енергією (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на думку апелянта до нього не застосовується.

Також, зобов`язання відповідача здійснювати попередню оплату в розмірі 20% від заявленого (договірного) електроспоживання, передбачено умовами Договору, а саме Додатком № 2 до нього «Порядок розрахунків».

Матеріали справи не містять доказів внесення змін в Договір у встановленому порядку.

Окрім того, у відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Місцевим господарським судом вірно зазначено на те, що заперечення відповідача з посиланням на недотримання позивачем вимог чинного законодавства при нарахуванні пені за зобов`язаннями по попередній оплаті є необґрунтованими.

А тому, не приймаються аргументи апелянта щодо того, що розрахунки за спожиту електричну енергію мали проводитися відповідачем одноразово на початку місяця, наступного за розрахунковим та протягом 5 операційних днів з дня отримання рахунку, відповідно до умов п.6.6 Правил користування електричною енергією (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та п.2 додатку №2 до договору.

Щодо заявлених вимог позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, з яких: 7080,73 грн. - 3% річних за зобов`язаннями жовтня 2018 року по оплаті активної електроенергії за період з 31.10.2018 року по 29.11.2018 року, 40096,14 грн. інфляційних втрат за зобов`язаннями вересня 2018 року по оплаті активної електроенергії, нараховані за жовтень,157,23 грн. 3% річних за зобов`язаннями жовтня 2018 року по оплаті реактивної електроенергії за період з 31.10.2018 року по 29.11.2018 року; 779,64 грн. інфляційних втрат за зобов`язаннями вересня 2018 року по оплаті реактивної електроенергії, нараховані за жовтень 2018 року слід зазначити наступне.

Інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредиторів від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримання ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов`язання.

Перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА. ЗАКОН» зроблений позивачем самостійний розрахунок позовних вимог щодо стягнення з відповідача 40096,14 грн. - інфляційних за несвоєчасну оплату активної енергії, 779,64 грн. - інфляційних за несвоєчасну оплату реактивної електроенергії, 7080,73 грн. 3% річних за зобов"язаннями по оплаті активної електроенергії та 157,23 грн. 3% річних за зобов"язаннями по оплаті реактивної електроенергії колегія суддів зазначає, що розрахунок є арифметично вірним, а тому господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані.

Вирішуючи позов в частині стягнення пені господарський суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги заявлене відповідачем клопотання про зменшення судом розміру пені до 99% в порядку ст. 233 ГК України.

Так, згідно ч. 1 ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до частини третьою статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом пп. 3.17.4. п. 3.17 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру пені, господарський суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у клопотанні відповідач посилається на складний фінансовий стан підприємства, наявність значної дебіторської заборгованості, яка виникла у зв`язку із несвоєчасним проведенням оплати за надані послуги споживачами, в тому числі і позивачем, неспроможність підприємства проводити виплату заробітної плати працівникам та дійшов вірного висновку, що стягнення неустойки в повному обсязі значною мірою підірве можливості відповідача щодо господарської діяльності, підприємство якого є соціально значимим, яке надає комунальні послуги фізичним та юридичним особам по постачанню гарячої води та теплопостачанню.

Місцевим господарським судом вірно враховані всі обставини, на які посилається відповідач у клопотанні про зменшення розміру пені, прийнято до уваги причини неналежного виконання зобов`язання відповідачем, з урахуванням майнових інтересів обох сторін та у відповідності до ст. 233 ГК України, ч.3 ст. 551 ЦК України обґрунтовано зазначено на те, що клопотання відповідача про зменшення розміру пені підлягає частковому задоволенню, розмір стягуваної з нього пені за несвоєчасну оплату та передоплату активної електроенергії підлягає зменшенню на 50 %, а розмір пені за несвоєчасну оплату реактивної енергії є незначним 1886,7, а тому зменшенню не підлягає.

За таких обставин, не приймаються аргументи апелянта щодо того, що клопотання відповідача про зменшення розміру пені за несвоєчасну оплату реактивної електроенергії безпідставно залишено судом без задоволення з огляду на те, що пеня в розмірі 1886,7 грн. є незначною.

Між тим, за правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.03.2019 року у справі №923/536/18, на яку посилається апелянт, предмет спору якої на його думку аналогічний предмету спору у даній справі, а саме: стягнення пені, 3% річних, інфляційних втрат, були залишені в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими суму нарахованої пені зменшено на 80%.

Втім, апелянт просить змінити рішення господарського суду першої інстанції в частині визначених рішенням сум стягнення пені по оплаті активної та реактивної електроенергії, зменшивши такі суми не на 80% як зазначено у приведеній ним постанові Верховного Суду, а на 99,9%, що не було предметом розгляду зазначеної ним справи №923/536/18.

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог в сумі 103475,44 грн., з яких: 42484,36 грн. пені по оплаті активної електроенергії, 10990,64 грн. - пені по попередній оплаті електроенергії, 1886,7 грн. - пені по оплаті реактивної електроенергії, 7080,73 грн. - 3% річних по оплаті активної електроенергії та 157,23 грн. - 3% річних по оплаті реактивної електроенергії, 40096,14 грн. - інфляційних по оплаті активної електроенергії, 779,64 грн. - інфляційних по оплаті реактивної електроенергії та, що в іншій частині вимог про стягнення пені позов задоволенню не підлягає.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову частково відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, п.1 ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Теплоенерго" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 26.03.2019 року у справі №917/1641/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10.06.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя Н.М. Дучал