СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2019 р. Справа № 913/273/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Гребенюк Н.В. , суддя Медуниця О.Є.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників:

позивача - адвокат Андишула А.М, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3276 від 05.12.2018, довіреність № 26 від 05.12.18 р.,

відповідача - Григор`єв О.М. (в.о.генерального директора ТОВ Луганське енергетичне об`єднання), наказ 432к-03 від 15.05.19 р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства Енергоринок (вх.№134 Л/3) на рішення Господарського суду Луганського області від 04.12.2018 у справі № 913/273/17 (суддя Корнієнко В.В., повний текст рішення підписано 14.12.2018)

за позовом Державного підприємства Енергоринок, м.Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне об`єднання, м.Луганськ

про стягнення 193078419,23 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Державне підприємство Енергоринок, звернувся до господарського суду Луганської області з позовом до ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання», в якому просив суд стягнути з відповідача основний борг в розмірі 179 822 649,83 грн., пеню в сумі 8 797 084,58 грн., штраф в сумі 179 822,65 грн., інфляційні втрати в сумі 3 262 417,67 грн., 3% річних в сумі 1 016 444,50 грн. за неналежне виконання відповідачем зобов`язань з оплати вартості поставленої позивачем електроенергії за договором від 28.03.2007 №3969/02.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що на виконання умов укладеного між сторонами договору від 28.03.2007 №3969/02, він продав позивачу в період з жовтня по грудень 2016 електроенергію на загальну суму 332 603 001, 46 грн. Як зазначає позивач, відповідач, в порушення п.6.4 договору, вартість отриманої електроенергії оплатив частково, на суму 152 780 351,63 грн., внаслідок чого за останнім утворилась заборгованість в розмірі 179 822 649,83 грн. Також позивачем, на підставі п.7.3.2 договору, ст.625 Цивільного кодексу України, нараховано 3% річних, інфляційні втрати, пеню та штраф за прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати отриманої у спірний період електроенергії.

Рішенням господарського суду Луганської області від 04.12.2018 у справі №913/273/17 в позові відмовлено.

В наведеному рішенні суд першої інстанції встановив наступне.

У період з жовтня по грудень 2016 р. (заборгованість за який заявлена позивачем до стягнення) сторонами у справі виконувались два договори купівлі-продажу електроенергії: №3969/02 від 28.03.2007 (постачання споживачам, розташованим на контрольованій території) та № 11572/01 від 31.08.2015 (купівля різниці перетоків електроенергії, переміщених з контрольованої території на неконтрольовану та навпаки); при цьому, розрахунки за договором № 3969/02 повинні були здійснюватися через рахунок із спеціальним режимом використання № НОМЕР_1 , а розрахунки за договором №11572/01 повинні були здійснюватися через поточний рахунок № НОМЕР_2 .

В період з жовтня по грудень 2016 року відповідачем було перераховано з поточного рахунку із спеціальним режимом використання № НОМЕР_1 на рахунок позивача у якості оплати електроенергії, придбаної у позивача (в цей же період) кошти в сумі 306.542.981,80 грн, що підтверджується довідкою філії Луганське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 07.09.2018 № 110.33-18/251/83976/2018-12/вих та таблицею перерахованих коштів, яка є додатком до вказаної довідки банку (т. 2, а.с. 25).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2016 № 368 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 р. № 263» (далі - Постанова КМУ № 368), до пункту 1 Постанови КМУ № 263 було додано абзац 5, згідно з яким рахунки з оптовим постачальником електричної енергії за електричну енергію ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» і ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання», що постачається на неконтрольовану територію, мають здійснюватися на поточний рахунок із спеціальним режимом використання як першочергові в обсягах загальних платежів за Донецькою та Луганською областями відповідно.

На підставі вказаних положень Постанови КМУ № 368 усі кошти, які в період з жовтня по грудень 2016 р. надходили на рахунок позивача із спеціальним режимом використання № НОМЕР_1 , списувались у першочерговому порядку на користь позивача в рахунок оплати електроенергії за договором № 11572/01.

Проте, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.06.2017 у справі № 826/13109/16 було визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття абзац 4 пункту 1 змін, що вносяться до Постанови КМУ №263, затверджених Постановою КМУ № 368 (яким встановлена першочерговість платежів).

Оскільки положення Постанови КМУ № 368 про першочерговість платежів визнані судом незаконними та нечинними з моменту прийняття, господарський суд Луганської області в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про те, що списання грошових коштів відповідача у першочерговому порядку з рахунку із спеціальним режимом використання № НОМЕР_1 на користь позивача в рахунок оплати електроенергії за договором № 11572/01, також є незаконним.

Враховуючи, що в період з 01 жовтня по 31 грудня 2016 року відповідач сплатив позивачу за куплену у позивача електроенергію кошти в сумі 306.542.981,80 грн., а також те, що вказані кошти були перераховані з поточного рахунку позивача із спеціальним режимом використання № НОМЕР_1 , який був відкритий саме для розрахунків за договором від 28.03.2007 № 3969/02, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у відповідача простроченої заборгованості за електроенергію, у зв`язку з чим відмовив в позові.

Позивач із вказаним рішенням суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинами справи, порушення норм матеріального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким закрити провадження у справі №913/273/17 в частині стягнення з відповідача 179 822 649,83 грн. основного боргу; стягнути з відповідача 8 797 084,58 грн. пені, 179 822,65 грн. штрафу, 3 262 417,67 грн. інфляційних втрат, 1 016 444,50 грн. три проценти річних.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що факт визнання незаконним абзацу 4 пункту 1 змін, що вносяться до Постанови Кабінету Міністрів України № 263, не свідчить про незаконність отримання позивачем грошових коштів, які перераховувались під час дії вказаної постанови на виконання існуючих зобов`язань відповідача за договором №11572/01 від 31.08.2015. Як зазначає позивач, заборгованість відповідача за договором №11572/01 від 31.08.2015 за період з січня по грудень 2016 (що співпадає зі спірним періодом у цій справі) визначена з урахуванням платежів, які здійснювались на виконання постанови Кабінету Міністрів України №263 від 07.05.2015 та підтверджена рішенням господарського суду Луганської області від 25.04.2017 у справі №913/225/17, яке набрало законної сили. Вказане судове рішення у справі №913/225/17 (яким встановлено факт наявності боргу за договором №11572/01 від 31.08.2015, з урахуванням платежів, які здійснювались під час дії постанови КМУ №263), на думку позивача, підлягало врахуванню судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення в силу принципу правової визначеності, що закріплений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Також позивач зазначає про те, що постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг, на підставі яких зараховувались грошові кошти як оплата за договором №11572/01 від 31.08.2015, існували на час дії постанови КМУ №263 від 07.05.2015 (з урахуванням змін, внесених постановою КМУ №368) та є на цей час чинними, однак, суд першої інстанції не надав оцінку вказаній обставині.

Крім того, позивач не погоджується з твердженням місцевого господарського суду про те, що розрахунки за договором №11572/01 від 31.08.2015 здійснюються через окремі поточні рахунки суб`єктів господарювання, відкриті в уповноваженому банку, та зазначає про те, що розрахунки за електроенергію проводились між сторонами через рахунок зі спеціальним режимом використання №60, який відкритий відповідачем для виконання як договору №3969/02 від 28.03.2007, так і для виконання договору №11572/01 від 31.08.2015.

Відповідач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим. Відповідач, зокрема, зазначає про те, що для оплати електроенергії за договором №11572/01 від 31.08.2015 був відкритий окремий поточний рахунок №60 і саме через цей рахунок повинні були здійснюватися розрахунки, що узгоджується з нормами Закону України «Про електроенергетику», постанови Кабінету Міністрів України №263 від 07.05.2015, Інструкції про порядок використання коштів оптового ринку електричної енергії України. Відповідач вказує на те, що у нього відсутня заборгованість за отриману у жовтні-грудні 2016 електричну енергію за договором №3969/02 від 28.03.2007, а наявна на даний час переплата в сумі 153 762 630,17 грн. Відповідач вважає безпідставними посилання позивача в апеляційній скарзі на судові рішення у справі №913/225/17, оскільки у вказаній справі не досліджувались обставини, за рахунок яких оплат ДП «Енергоринок» зарахував 193 524 579,02 грн. як оплату за договором №11572/01 від 31.08.2015. Просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду без змін.

Позивач надав суду заперечення на відзив відповідача, в якому, зокрема, зазначає про те, що пункт 7 постанови Кабінету Міністрів України №263 від 07.05.2015 не обмежує зобов`язання відповідача здійснювати розрахунки лише через альтернативний поточний рахунок та не визначає його виключним для здійснення таких розрахунків. Як зазначає позивач, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження будь-якого руху коштів на поточному рахунку №60, при цьому, в договорі №11572/01 від 31.08.2015 вказано саме рахунок №60, через який і здійснювались розрахунки за обома договорами.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.

28 березня 2007 року між ДП «Енергоринок» (позивач) та ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» (відповідач) укладено договір № 3969/02 (далі - договір № 3969/02) (т. 1, а.с. 12-18).

Відповідно до п.2.1 договору № 3969/02, ДП «Енергоринок» зобов`язався продавати, а ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» купувати електроенергію та здійснювати її оплату відповідно до умов цього договору.

Згідно п.4.13 договору № 3969/02, документом, який підтверджує факт переходу права власності на електроенергію від ДП «Енергоринок» до ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» є підписаний обома сторонами та скріплений печатками акт купівлі-продажу електроенергії.

Пунктом 6.1 договору № 3969/02 визначено, що оплату за придбану електроенергію ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» здійснює грошовими коштами, що перераховуються на поточні рахунки із спеціальним режимом використання Державного підприємства «Енергоринок» з поточних рахунків із спеціальним режимом використання Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання», відкритих відповідно до чинних нормативно-правових актів України, які регулюють порядок розрахунків за електроенергію, а також із інших рахунків ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання».

За положеннями п.6.2 договору, перерахування коштів Товариством з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання» за придбану у ДП «Енергоринок» електроенергію здійснюються кожного банківського дня розрахункового місяця з урахуванням п.6.3 договору і зараховується сторонами як оплата за електричну енергію, придбану у цьому місяці з урахуванням умов п.п.6.4 та 6.5 цього договору та окремих рішень Кабінету Міністрів України.

Остаточний розрахунок за придбану електроенергію здійснюється ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» до 14-го числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим, з поточних, або інших (крім поточного із спеціальним режимом використання) рахунків із зазначенням призначення платежу (п. 6.4 договору №3969/02).

В п.7.3.2 договору №3969/02 (в редакції додаткової угоди №5289/01 від 23.01.2009, а.с.23 т.1), в разі несплати ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» за придбану у ДП «Енергоринок» електроенергію у строки, встановлені в п.6.4 цього договору, з 20-го числа місяця, наступного за розрахунковим, ДП «Енергоринок» має право нарахувати пеню у розмірі 0,2% від суми простроченого платежу (але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на день прострочення) за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягнути штраф у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу.

Договір №3969/02 укладений на термін з 01.04.2007 до 31.12.2007. Дія договору автоматично продовжується на кожний наступний рік, якщо жодна із сторін не заявила письмово про намір розірвати цей договір за один місяць до дати закінчення строку дії цього договору (п.11.6).

Сторонами не заперечується, що строк дії договору було продовжено на 2016 рік у зв`язку з відсутністю відповідних заяв сторін про намір його розірвати.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання п.2.1 договору №3969/02, відповідач у період з жовтня по грудень 2016 року придбав у позивача електроенергію на загальну суму 332 603 001,46 грн., що підтверджується актами купівлі продажу електроенергії від 31.10.2016, 30.11.2016, 31.12.2016.

Вказані акти підписані сторонами та скріплені печатками підприємств (а.с.20-22 т.1).

Позивач в позові зазначає про те, що відповідачем частково оплачена вартість купленої електроенергії, на суму 152 780 351,63 грн., тобто, залишилась заборгованість в розмірі 179 822 649,83 грн., в підтвердження чого позивач надав довідку про стан взаємних розрахунків (а.с.22 т.1).

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач звернувся до суду із заявою про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача 179 822 649,83 грн. основного боргу на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України (а.с.155-156 т.2).

В заяві позивач зазначає, що під час розгляду справи відповідачем повністю погашено заборгованість за договором №3969/02 від 28.03.2007, що підтверджується довідками про стан взаємних розрахунків станом на 31.08.2018, актом звірки розрахунків станом на 31.07.2018 (а.с. 89-91 т.2), розшифровками банківських виписок ДП «Енергоринок» про надходження коштів від ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» за період з 01.10.2016 по 31.08.2018 (а.с.124-133 т.2).

Із вказаних документів вбачається, що залишок заборгованості відповідача було погашено шляхом зараховування позивачем грошових коштів на підставі листів останнього з проханням про таке зарахування, в порядку абз.2 п.6.5 договору №3969/02.

До матеріалів справи надано листи ДП «Енергоринок» (від 16.05.2017 №07/51-4-5473, від 15.06.2017 №01/51-4-6686, від 28.07.2017 №01/51-4-8593/1, від 15.08.2017 №07/51-4-9370), в яких останній повідомляє відповідача про зарахування грошових коштів, які надійшли понад поточну вартість купленої у період з березня по серпень 2017 електроенергії, в рахунок погашення заборгованості за поставлену у жовтні-грудні 2016 електроенергію за договором №3969/02 від 28.03.2007 (а.с.5-9 т.2).

Позивач наполягає на тому, що оплата придбаної електроенергії здійснена відповідачем з порушенням обумовлених в п.6.4 договору №3969/02 строків, що є підставою для нарахування штрафних санкцій (пені та штрафу), а також 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст.625 Цивільного кодексу України.

Під час розгляду справи колегією суддів також встановлено наступні обставини.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 №263 «Про особливості регулювання відносин у сфері електроенергетики на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», 31.08.2015 між ДП «Енергоринок» та ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» укладено договір №11572/01 (далі- договір №11572/01) (а.с.68-71 т.1).

За умовами вказаного договору, ДП «Енергоринок» зобов`язався продавати, а ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» купувати різницю перетоків електричної енергії, переміщену з контрольованої території на неконтрольовану територію, та здійснювати її оплату відповідно до умов цього договору.

Договір №11572/01 набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками… та діє протягом терміну дії постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 №263.

Позивач та відповідач не заперечують, що в період з січня по грудень 2016 вони виконували зазначений договір №11572/01, позивач продавав відповідачу різницю перетоків електроенергії, переміщену з контрольованої території на неконтрольовану територію.

Отже, в період з жовтня по грудень 2016 (спірний у цій справі) позивач та відповідач виконували два договори купівлі-продажу електроенергії:

№3969/02 від 28.03.2007 (постачання споживачам, розташованим на контрольованій території);

№11572/01 від 31.08.2015 (купівля різниці перетоків електроенергії, переміщених з контрольованої території на неконтрольовану та навпаки).

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає про належне та своєчасне виконання ним свого зобов`язання з оплати придбаної в період з жовтня по грудень 2016 електроенергії за договором №3969/02 від 28.03.2007.

Як вказує відповідач, під час дії постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2016 № 368 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 №263», з поточного рахунку із спеціальним режимом використання відповідача на користь ДП «Енергоринок» неправомірно перераховувались грошові кошти на виконання договору № 11572/01, оскільки, на думку відповідача, ці кошти повинні бути зараховані на користь ДП «Енергоринок» в рахунок оплати за договором № 3969/02.

До матеріалів справи надано довідку філії Луганське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 07.09.2018 № 110.33-18/251/83976/2018-12/вих, відповідно до якої, з поточного рахунку відповідача із спеціальним режимом використання № НОМЕР_1 в період з 01.10.2016 по 31.12.2016 було перераховано на поточний рахунок позивача із спеціальним режимом використання № НОМЕР_3 грошові кошти на загальну суму 306 542 981,80 грн. (а.с.25 т.2).

Відповідач, в обгрунтування своїх доводів про неправомірне зарахування вказаних грошових коштів в рахунок оплати за договором № 11572/01 посилається на те, що постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 20.06.2017 у справі №826/13109/16 визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття абзацу 4 пункту 1 змін, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 №263, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 368 (а.с.53-59 т.2).

Позивач, в свою чергу, вважаючи правомірним перерахування грошових коштів в рахунок виконання договору № 11572/01, посилається на те, що ДП «Енергоринок» звертався до господарського суду Луганської області з позовом до ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» про стягнення заборгованості за неналежне виконання останнім зобов`язань з оплати проданої в період з січня по грудень 2016 року електроенергії за договором №11572/01 від 31.08.2015.

Рішенням господарського суду Луганської області від 25.04.2017 у справі №913/225/17 позовні вимоги ДП «Енергоринок» задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання» на користь Державного підприємства «Енергоринок» (на підставі договору №11572/01 від 31.08.2015) основний борг у сумі 1 395 472 000, 84 грн., інфляційні нарахування у сумі 94043106, 16 грн., 3 % річних у сумі 22138197, 19 грн. (а.с.80-82 т.2).

Вказане рішення суду залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.10.2017 та постановою Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №913/225/17 (а.с.83-88 т.2).

Позивач вказує на те, що у справі №913/225/17 судом встановлено розмір заборгованості ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» за придбану у період з січня по грудень 2016 електроенергію за договором №11572/01 від 31.08.2015 саме з урахуванням платежів, які, на думку відповідача, повинні бути зараховані в оплату іншого договору - №3969/02 від 28.03.2007. Тому при розгляді цієї справи №913/273/17 (далі вказує позивач) судом повинен враховуватись принцип правової визначеності, що закріплений ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судова колегія враховує наступне.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства...

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов п.2.1 договору №3969/02 від 28.03.2008, відповідач прибав у позивача електроенергію:

-в жовтні 2016 на суму 93 442 070,98 грн., що підтверджується підписаним обома сторонами актом купівлі-продажу електроенергії від 31.10.2016 (а.с.19 т.1);

- в листопаді 2016 на суму 106 979 656,56 грн., про що свідчить підписаний обома сторонами акт купівлі-продажу електроенергії від 30.11.2016 (а.с.20 т.1);

-в грудні 2016 на суму 132 181 273,92 грн., що підтверджується підписаним обома сторонами актом купівлі-продажу електроенергії від 31.12.2016 (а.с.21 т.1).

За умовами п.6.4 договору №3969/02, остаточний розрахунок за куплену електроенергію відповідач повинен здійснити до 14-го числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим, з поточних, або інших (крім поточного із спеціальним режимом використання) рахунків із зазначенням призначення платежу.

Матеріали справи свідчать про те, що для здійснення розрахунків за електричну енергію з учасниками оптового ринку електричної енергії, відповідачем відкрито в філії Луганського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» поточний рахунок зі спеціальним режимом використання № НОМЕР_1 , що підтверджується договором банківського рахунку №36-16/18Т/У-409-06 від 28.11.2006 (а.с.95-97 т.1).

До матеріалів справи надано довідку філії Луганське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 07.09.2018 № 110.33-18/251/83976/2018-12/вих про те, що з поточного рахунку відповідача із спеціальним режимом використання № НОМЕР_1 в період з 01.10.2016 по 31.12.2016 було перераховано на поточний рахунок позивача із спеціальним режимом використання №1 грошові кошти на загальну суму 306 542 981,80 грн. (а.с.25 т.2).

До вказаної довідки банком додано таблицю із переліком перерахованих коштів, в якій вказано по кожній банківській операції дати платежів, номера документів, на підставі яких вони здійснювались, суми перерахованих коштів та призначення платежу (а.с.26-38 т.2).

Позивачем до матеріалів справи надано розшифровки банківських виписок ДП «Енергоринок» про надходження грошових коштів з рахунку ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» №60 за придбану у період з жовтня по грудень 2016 електричну енергію за договором №3969/02 від 28.03.2007 (а.с.124-133 т.2).

У вказаних документах зазначаються дати, суми платежів, номера платіжних доручень, на підставі яких вони здійснювались, призначення платежу, а також позивачем вказано періоди, в які зараховано ці грошові кошти як оплата за продану електричну енергію за договором №3969/02 від 28.03.2007.

Здійснивши аналіз вищевказаної довідки філії Луганське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» та розшифровки банківських виписок, які надані позивачем, колегією суддів встановлено наступне.

За період з 04.10.2016 по 31.10.2016 відповідач сплатив позивачу за придбану у жовтні 2016 електроенергію за договором №3969/02 від 28.03.2007 грошові кошти на загальну суму 19 755 477,95 грн.

За період з 01.11.2016 по 27.12.2016 відповідач сплатив позивачу за придбану у листопаді 2016 електроенергію за договором №3969/02 від 28.03.2007 грошові кошти на загальну суму 32 053 787,68 грн.

За період з 01.12.2016 по 30.12.2016 відповідач сплатив позивачу за придбану у грудні 2016 електроенергію за договором №3969/02 від 28.03.2007 грошові кошти на загальну суму 59 284 823,15 грн.

Вказані операції із зазначенням дат та сум зарахування грошових коштів, номерів платіжних документів, призначенням платежів відображені як в наданих позивачем документах, так і в досліджуваній банківській виписці, у зв`язку з чим судова колегія вважає, що факт зарахування цих коштів саме за придбану у спірний період електроенергію є підтвердженим та не заперечується обома сторонами.

В п.86 досліджуваної банківської виписки (а.с.30 т.2) зазначено про перерахування 31.10.2016 грошових коштів в розмірі 1 924 314 грн. із призначення платежу «за електричну енергію куплену у вересні 2016».

Отже, вказаний платіж взагалі не відноситься до спірного періоду, а тому не приймається судом як доказ оплати відповідачем заборгованості за поставлену у період з жовтня по грудень 2016 електроенергію.

Всі інші банківські операції, які відображені у досліджуваній довідці банку, містять наступне призначення платежу: «Розподіл коштів за електричну енергію згідно постанови НКРЕ №1768 від 30.09.2016, абзацу 5 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 №263».

Під час розгляду цієї справи між сторонами виник спір про те, на виконання якого договору повинні бути зараховані вказані платежі.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 23 Закону України «Про електроенергетику» визначено забезпечення енергопостачання в умовах надзвичайного стану, особливого періоду та у разі надзвичайних ситуацій в об`єднаній енергетичній системі України.

Частиною 4 ст.23 Закону України "Про електроенергетику" Кабінету Міністрів України надані повноваження щодо встановлення особливостей регулювання правових, економічних та організаційних відносин, пов`язаних з продажем електричної енергії з оптового ринку електричної енергії України на тимчасово окуповану територію та на територію, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, а також відносин, пов`язаних з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням, купівлею, продажем і використанням електричної енергії на тимчасово окупованій території та на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження та визначення переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.

На виконання вказаної норми закону, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 07.05.2015 року №263 «Про особливості регулювання відносин у сфері електроенергетики на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» (далі - Постанова №263), абзацом 3 пункту 1 якої установлено, зокрема, що різниця перетоків електричної енергії враховується окремо за Донецькою та Луганською областями в точках обліку, які розташовані на контрольованій території.

Пунктом 4 Постанови № 263 встановлено, що Порядок, механізм та принципи взаємодії суб`єктів електроенергетики, що виникають у зв`язку з виробництвом, передачею, постачанням, купівлею та продажем електричної енергії, порядок формування цін (тарифів), компенсації технологічних втрат електричної енергії під час передачі, а також розрахунків за електричну енергію, послуги з передачі та постачання електричної енергії, інші питання регулювання відносин у сфері електроенергетики на неконтрольованій території визначаються багатостороннім договором.

Суб`єкти електроенергетики, що одночасно провадять діяльність на контрольованій та неконтрольованій території, ведуть окремий бухгалтерський облік господарської діяльності на неконтрольованій та контрольованій території (п.5 постанови №263).

В пункті 6 Постанови № 263 вказано, що розрахунки за продаж різниці перетоків електричної енергії між оптовим постачальником і публічним акціонерним товариством ДТЕК Донецькобленерго та товариством з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне об`єднання на неконтрольованій території здійснюються у безготівковій формі через окремі поточні рахунки зазначених суб`єктів господарювання, відкриті в уповноваженому банку, та поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового постачальника.

На виконання Постанови №263, згідно із якої купівля та продаж електричної енергії з 01 травня 2015 року здійснюється на неконтрольованій території Луганської області ТОВ "Луганське енергетичне об`єднання", між останнім та ДП "Енергоринок" укладено договір від 31.08.2015 № 11572/01 (а.с.70-73 т.1).

За умовами вказаного договору, ДП «Енергоринок» зобов`язався продавати, а ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» купувати різницю перетоків електричної енергії, переміщену з контрольованої території на неконтрольовану територію, та здійснювати її оплату відповідно до умов цього договору.

Згідно з п. 5.3 договору № 11572/01, остаточний розрахунок за куплену електроенергію здійснюється ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» до 14-го числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим, на поточний рахунок Позивача із спеціальним режимом використання із зазначенням у платіжному дорученні відповідного договору.

Договір №11572/01 набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками… та діє протягом терміну дії постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 №263.

04.06.2015, на виконання наведених вимог Постанови № 263, відповідачем в уповноваженому банку філії Луганське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» відкрито поточний рахунок № НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою банку від 10.09.2018 №110.33-18/252/84097/2018-12/вих (т. 2, а.с. 24).

Позивач та відповідач не заперечують, що в період з січня по грудень 2016 вони виконували зазначений договір №11572/01, позивач продавав відповідачу різницю перетоків електроенергії, переміщену з контрольованої території на неконтрольовану територію.

Вказані обставини встановлено також в рішенні господарського суду Луганської області від 25.04.2017 у справі №913/225/17, яке набрало законної сили (а.с.80-82 т.2).

Таким чином, в період з жовтня по грудень 2016 р. (спірний у цій справі) сторонами у справі виконувались два договори купівлі-продажу електроенергії:

№ 3969/02 (постачання споживачам, розташованим на контрольованій території)

№11572/01 (купівля різниці перетоків електроенергії, переміщених з контрольованої території на неконтрольовану та навпаки).

При цьому, відповідно до вимог законодавства, розрахунки за договором №3969/02 повинні були здійснюватися через рахунок із спеціальним режимом використання № НОМЕР_1 , а розрахунки за договором №11572/01 повинні були здійснюватися через поточний рахунок № НОМЕР_2 .

Відкриття рахунку № НОМЕР_2 для виконання саме для розрахунків за договором № 11572/01 підтверджується довідкою банку (а.с.24 т.2), в якій вказано, що рахунок відкритий на виконання постанови Кабінету Міністрів України №263 від 07.05.2015.

При цьому, регулювання економічних та організаційних відносин на оптовому ринку електричної енергії України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження регулюються виключно положеннями Постанови №263 Кабінету Міністрів України, прийнятої на виконання статті 23 Закону України «Про електроенергетику».

В подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2016 року №368 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 7 травня 2015 року №263» (далі - Постанова №368), а саме абзацом 4 пункту 1 вказаної постанови, доповнено пункт 1 постанови №263 абзацом 5 наступного змісту:

«розрахунки з оптовим постачальником електричної енергії за електричну енергію публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» і товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання», що постачається на неконтрольовану територію, здійснюються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання як першочергові в обсягах загальних платежів за Донецькою та Луганською областями відповідно».

Як вже зазначалось вище, в банківській довідці та доданій до неї таблиці (а.с.25-38 т.2) відображені операції з перерахування грошових коштів з призначенням платежу: «Розподіл коштів за електричну енергію згідно постанови НКРЕ №1768 від 30.09.2016, абзацу 5 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 №263».

Таким чином, на підставі вказаних положень постанови №368, грошові кошти, які надходили у період з жовтня по грудень 2016 на рахунок відповідача із спеціальним режимом використання № НОМЕР_1 , перераховувались в першочерговому порядку на користь позивача в рахунок оплати за електроенергію, поставлену за договором №11572/01.

Проте, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.06.2017 у справі №826/13109/16 було визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття абзац 4 пункту 1 змін, що вносяться до Постанови КМУ № 263, затверджених Постановою КМУ № 368 (яким встановлена першочерговість в обсягах загальних платежів) (а.с.53-59 т.2).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2017 та постановою Верховного Суду від 20.06.2018 вказана постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.06.2017 у справі № 826/13109/16 залишена без змін (а.с.39-52 т.2).

У вказаній постанові у справі № 826/13109/16 Верховний Суд вказав на те, що абзацом 4 пункту 1 постанови №368 Кабінет Міністрів України виключив можливість здійснення розрахунків за продаж різниці перетоків електричної енергії між оптовим постачальником та ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» на неконтрольованій території на поточні рахунки, відкриті в установі банку.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про те, що спірним пунктом постанови Кабінету Міністрів України, змінено порядок розрахунків між ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» та оптовим постачальником, що є втручанням у правовідносини сторін.

Крім того, як зазначено судом касаційної інстанції, територія Луганської області тимчасово окупована і знаходиться не під контролем державних органів частково, у зв`язку з чим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення" було затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

За таких обставин, Верховний Суд у справі № 826/13109/16 дійшов висновку про те, що зазначаючи в оскаржуваній нормі "в обсягах загальних платежів за Донецькою та Луганською областями" без уточнення або обмеження територіями, зазначеними в Переліку, дія вказаної норми розповсюджується на правовідносини, що складаються на території усієї Луганської області і не відповідає Закону України "Про електроенергетику".

Крім того, слід зазначити, що в подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №985 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 №263», спірний у вказаній справі № 826/13109/16 абзац пункту 1 постанови №263 було виключено.

Отже, судом рішенням у справі № 826/13109/16 визнано незаконним втручання Кабінету Міністрів України у правовідносини сторін, зокрема, порядку їх розрахунків, а саме, встановлення першочергового зарахування платежів в загальних обсягах платежів за Донецькою та Луганською областями саме в рахунок оплати електричної енергії, яка поставлена на неконтрольовану територію.

Оскільки положення абзацу 4 пункту 1 постанови Кабінету міністрів України №368 визнані незаконними та нечинними з моменту прийняття, судова колегія приходить до висновку, що перерахування грошових коштів відповідача у першочерговому порядку з рахунку зі спеціальним режимом використання № НОМЕР_1 на користь позивача в рахунок оплати електроенергії за договором №11572/01, також є незаконним.

За таких обставин, вказані в довідці банку операції з перерахування грошових коштів з призначенням платежу «…згідно абзацу 5 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 №263», слід визнати такими, що здійснені в рахунок оплати за договором №3969/02 від 28.03.2007, оскільки у разі, якби незаконні положення Постанови №368 не були застосовані, всі грошові кошти, які надходили на рахунок відповідача №60 були б перераховані в рахунок оплати за договором №3969/02.

При цьому, як встановлено вище, розрахунки за договором №11572/01 повинні були здійснюватися через поточний рахунок № НОМЕР_2 .

Позивач зазначає про те, що розрахунки за електроенергію проводились між сторонами через рахунок зі спеціальним режимом використання №60, який відкритий відповідачем для виконання як договору №3969/02 від 28.03.2007, так і для виконання договору №11572/01 від 31.08.2015. Вказане, на думку позивача, підтверджується також тим, що в договорі №11572/01 від 31.08.2015 зазначено рахунок відповідача №60.

Однак, ці доводи відповідача суперечать положенням ч. 4 ст.23 Закону України "Про електроенергетику", п.п.5, 6 постанови Кабінету Міністрів України №263 від 07.05.2015, які визначають особливості регулювання правовідносин сторін щодо постачання електричної енергії на неконтрольовану територію та передбачають, зокрема, ведення окремого бухгалтерського обліку діяльності на неконтрольованій та контрольованій території; визначають, що розрахунки за поставлену на неконтрольовану територію електричну енергію здійснюються у безготівковій формі через окремі поточні рахунки зазначених суб`єктів господарювання, відкриті в уповноваженому банку.

Наявність такого окремого рахунку за № НОМЕР_2 , який був відкритий на виконання Постанови №263, тобто, для здійснення розрахунків за поставлену електроенергію на неконтрольовану територію, підтверджується довідкою банку (а.с.24 т.2).

Доводи позивача про те, що відповідач не надав суду доказів надходження будь-яких грошових коштів на вказаний окремий рахунок №60, не спростовують вказані висновки суду.

Крім того, слід зазначити, що з банківської довідки та до неї таблиці про перерахування коштів в період з 01.10.2016 по 31.12.2016 з рахунку № НОМЕР_1 не вбачається перерахування коштів з призначенням платежу, в якому би містилось посилання на договір №11572/01 від 31.08.2015.

Представник відповідача в судовому засіданні 30.05.2019 зазначив про відсутність надходжень грошових коштів за договором №11572/01 від 31.08.2015 з неконтрольованої території.

За вказаних обставин, всі грошові кошти надходили тільки з контрольованої території, а отже, на виконання договору №3969/02 від 28.03.2007.

Таким чином, посилання відповідача на те, що рахунок № НОМЕР_1 використовувався для виконання обох договорів є безпідставним.

При цьому, перерахування грошових коштів з призначенням платежу «…згідно абзацу 5 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 №263» (тобто, як вважає позивач, на виконання договору №11572/01 від 31.08.2015), не свідчить про правомірність використання вказаного рахунку саме для розрахунків за договором №11572/01, оскільки ці перерахування були здійснені виключно на виконання абзацу 4 пункту 1 постанови №263, який в подальшому в судовому порядку було визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття.

Стосовно доводів позивача про те, що в договорі №11572/01 від 31.08.2015 (як і в договорі №3969/02 від 28.03.2007) зазначено банківський рахунок відповідача №60, судова колегія зазначає наступне.

Представник відповідача в судовому засіданні 30.05.2019 пояснив, що зазначення в договорі №11572/01 від 31.08.2015 рахунку №60 є помилковим.

Такі доводи відповідача підтверджується довідкою банку (а.с.24 т.2) про відкриття окремого рахунку за №60, на виконання Постанови №263, тобто, для здійснення розрахунків за поставлену електроенергію на неконтрольовану територію за договором №11572/01 від 31.08.2015.

Отже, доводи позивача є безпідставними.

Позивач також зазначає про те, що постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг, на підставі яких зараховувались спірні грошові кошти як оплата за договором №11572/01 від 31.08.2015, існували на час дії Постанови №263 (з урахуванням змін, внесених Постановою №368) та є чинними на теперішній час, у зв`язку з чим підлягають застосуванню судом при вирішенні цієї справи.

Судова колегія не погоджується з такими доводами позивача, з огляду на наступне.

При перерахуванні спірних грошових коштів в призначенні платежу також було посилання на постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг №1768 від 30.09.2016, п.4 якої містить положення про те, що кошти, які надходять на поточний рахунок із спеціальним режимом використання ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» перераховують на поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії із додатковим призначенням платежу: «абзац п`ятий пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 №263».

Втім, відповідно до ч.7 ст.11 ГПК України, у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

Вказані положення постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг (яка є підзаконним нормативно правовим актом та прийнята на виконання постанови Кабінету Міністрів України №263 від 07.05.2015), встановлюють обов`язок з перерахування грошових коштів з посиланням на призначення платежу «абзац п`ятий пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 №263».

Однак, абзац п`ятий пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 №263 визнано нечинним з моменту його прийняття в судовому порядку, а також на підставі постанови Кабінету Міністрів України №985 від 21.12.2016 було виключено із постанови №263.

За наведених обставин, при вирішенні цієї справи судом не можуть бути застосовані положення п.4 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг №1768 від 30.09.2016, оскільки вони не відповідають нормативно правовому акту вищої юридичної сили постанові Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 №263 та постанові Кабінету Міністрів України №985 від 21.12.2016.

З урахуванням встановлених вище обставин, судова колегія приходить до висновку, що в період з жовтня по грудень 2016 відповідач сплатив позивачу за придбану електроенергію за договором №3969/02 на загальну суму 304 618 667,80 грн. (без врахування платежу за 31.10.2016 на суму 1924314 грн. з призначенням «за вересень 2016»), що підтверджується довідкою філії Луганське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 07.09.2018 № 110.33-18/251/83976/2018-12/вих.

За положеннями п.6.2 договору №3969/02, перерахування коштів відповідачем за придбану у позивача електроенергію здійснюються кожного банківського дня розрахункового місяця з урахуванням п.6.3 договору і зараховується сторонами як оплата за електричну енергію, придбану у цьому місяці з урахуванням умов п.п.6.4 та 6.5 цього договору та окремих рішень Кабінету Міністрів України.

Враховуючи вказане положення договору, та здійснивши аналіз таблиці перерахованих коштів, яка є додатком до довідки банку (а.с.25-38 т.2), колегією суддів встановлено наступне:

- в період з 03.10.2016 по 31.10.2016 відповідач сплатив позивачу 67 862 048,43 грн. за придбану у жовтні електроенергію за договором №3969/02;

- в період з 01.11.2016 по 30.11.2016 відповідач сплатив позивачу 82 405 502,30 грн. за придбану у листопаді електроенергію за договором №3969/02;

-27.12.2016 відповідач оплатив 20 219 065 грн. в рахунок погашення заборгованості за придбану у листопаді 2016 електроенергію за договором №3969/02 (про що свідчить призначення платежу за цими банківськими операціями);

- в період з 01.12.2016 по 30.12.2016 відповідачем оплачено 134 132 052,07 грн. за придбану у грудні 2016 електроенергію за договором №3969/02.

Остаточний розрахунок за куплену електроенергію відповідач повинен був здійснити до 14-го числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим, з поточних, або інших (крім поточного із спеціальним режимом використання) рахунків із зазначенням призначення платежу (п. 6.4 договору №3969/02).

Отже, станом на 15.11.2016 у відповідача існувала заборгованість в розмірі 25 580 022,55 грн. за придбану у жовтні 2016 електроенергію.

Станом на 15.12.2016 у відповідача існувала заборгованість в розмірі 24 574 154,26 грн. за придбану у листопаді 2016 електроенергію.

Оскільки 27.12.2016 відповідач сплатив 20 219 065 грн. за придбану у листопаді 2016 електроенергію, станом на 27.12.2016 неоплаченою залишилась заборгованість в розмірі 4 355 089,26 грн. за поставлену електроенергію у цьому місяці.

За придбану у грудні 2016 електроенергію на загальну суму 132 181 273,92 грн. відповідач розрахувався повністю, оскільки, як встановлено вище, за вказаний період було перераховано позивачу загалом 134 132 052,07 грн.

Відповідно до ч.2 п.6.5 договору №3969/02, за згодою позивача, сума, яка була сплачена відповідачем понад повну поточну оплату вартості електричної енергії в розрахунковому місяці, може бути зарахована як оплата заборгованості відповідача перед позивачем за інші періоди на підставі листа позивача.

Як вбачається з довідки позивача (а.с.126 т.2), 31.01.2017 ним зараховано 27 518 775,44 грн. в рахунок погашення заборгованості відповідача за придбану у жовтні 2016 електроенергію, на підставі листа позивача від 08.02.2017 №01-29/2/75.

Отже, 31.01.2017 відповідач повністю розрахувався за придбану у жовтні електроенергію.

Залишок заборгованості в розмірі 4 355 089,26 грн. за придбану у листопаді 2016 електроенергію було погашено 31.03.2017 на підставі листа позивача від 10.04.2017 №01-17/2/183, про що зазначено в довідці позивача (а.с.130 т.2).

Сторонами не заперечується, що станом на час розгляду цієї справи заборгованість за придбану у спірний період електроенергію у відповідача відсутня.

Заявою №01/44-13859 від 26.10.2018 позивач просив господарський суд Луганської області закрити провадження у цій справі в частині стягнення з відповідача 179 822 649,83 грн. основного боргу , у зв`язку із його повною оплатою (а.с.155-156 т.2).

Позивач звернувся до суду з цим позовом 24.03.2017, про що свідчить штамп на поштовому конверті (а.с.34 т.1).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи, що залишок заборгованості відповідача за придбану у листопаді 2016 електроенергію був погашений 31.03.2017, тобто, після звернення позивача до суду із цим позовом, провадження у цій справі в частині стягнення з відповідача 4 355 089, 26 грн. основного боргу підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

В іншій частині позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 175 467 560,57 грн. слід відмовити, оскільки, як встановлено колегією суддів, заборгованість за придбану у жовтні 2016 року електроенергію повністю погашена відповідачем до звернення позивача до суду із цим позовом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання та є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказані нарахування мають компенсаційний, а не штрафний характер, а тому не є неустойкою в розумінні положень ст. 549 Цивільного кодексу України і ст. 230 Господарського кодексу України.

Враховуючи встановлений факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати придбаної у жовтні та листопаді 2016 електроенергії, колегія суддів, здійснивши власний розрахунок за допомогою калькулятора системи інформаційно-правового забезпечення «Ліга-Закон», встановила правомірність нарахування відповідачу:

- 3% річних в розмірі 161 620,02 грн. та інфляційних втрат в розмірі 983 827,67 грн. за період з 15.11.2016 по 30.01.2017 (нарахованих на заборгованість в розмірі 25 580 022,55 грн. за зобов`язаннями жовтня 2016);

- 3% річних в розмірі 24 171,30 грн. та інфляційних втрат в розмірі 221 167,39 грн. за період з 15.12.2016 по 26.12.2016 (нарахованих на заборгованість в розмірі 24 574 154,26 грн. за зобов`язаннями листопада 2016);

- 3% річних в розмірі 22904,07 грн. та інфляційних втрат в розмірі 91 935,93 грн. за період з 27.12.2016 по 28.02.2017 (нарахованих на заборгованість в розмірі 4 355 089,26 грн. за зобов`язаннями листопада 2016).

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме, стягнення з відповідача на користь позивача 208 695,39 грн. 3% річних та 1 296 930,99 грн. інфляційних втрат.

В частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 807 749,11 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1 965 486,68 грн. слід відмовити.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 8 797 084,58 грн. за період з 20.11.2016 по 28.02.2017 та штраф в сумі 179 822,65 грн., нарахованих на підставі п.7.3.2 договору.

Судова колегія зазначає наступне.

07.02.2015 набрав чинності Закон України №85-VIII "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" (далі - Закон).

Метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція (стаття 1 Закону).

Статтею 2 Закону встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Як вбачається зі статуту ДП «Енергоринок» (а.с.26-29 т.1) та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.30 т.1), основним видом діяльності позивача є торгівля електроенергією.

Враховуючи наведене, позивач ДП «Енергоринок» є енергопостачальною компанією в розумінні статті 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на момент прийняття Закону) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо (пункт 1 частини першої статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" в зазначеній редакції).

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» є передача електроенергії; розподілення електроенергії, торгівля електроенергією.

Отже, відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг та здійснює свою господарську діяльність на території Луганської області, що входить до «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р.

Враховуючи, що позивач є енергопостачальною організацією, а відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг на території, де проводилася в спірний період часу антитерористична операція, судова колегія приходить до висновку про поширення на спірні правовідносини, пов`язані із стягненням пені та штрафу, мораторію, встановленого частиною другою статті 2 Закону України №85-VIII.

Отже, нарахування пені та штрафу за договором №3969/02 не має здійснюватися з 07.02.2015 на підставі вищенаведених вимог Закону №85-VIII.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками об`єднаної палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 18.01.2019 у справі №913/66/18.

Як вбачається з розрахунку позивача, наданого до позову (а.с.24 т.1), позивачем нараховано відповідачу пеню з 20.11.2016 по 28.02.2017.

Тобто, позивачем нараховано пеню за періоди після набрання чинності 07.02.2015 Законом України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси".

Крім того, відповідачем надано до матеріалів справи сертифікат Торгово-Промислової палати України №2563/05-4 від 22.08.2014 (а.с.220 т.1), в якому міститься посилання на Указ Президента України від 14.04.2014 №405/2014, яким було введено рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», а також на Закон України «Про боротьбу з тероризмом».

Вказаним сертифікатом підтверджено факт існування на території Луганської області форс-мажорних обставин, передбачених умовами договору №3969/02 від 28.03.2007. Початок дії форс-мажорних обставин з 14.04.2014. Дату закінчення терміну дії форс-мажорних обставин на момент видачі сертифікату встановити неможливо.

Відповідно до п.9.2 договору №3969/02, при настанні обставин форс-мажору сторони звільняються від виконання зобов`язань за цим договором на термін дії форс-мажорних обставин і усунення їх наслідків.

На виконання п.9.4 договору №3969/02, відповідач надіслав позивачу лист (а.с.221 т.1) з повідомленням про настання обставин форс-мажору, та відповідно, неможливість виконання ним своїх зобов`язань за договором. До листа додано копію сертифікату про форс-мажорні обставини.

Згідно з ч. 3 ст.550 Цивільного кодексу України, кредитор не має права на неустойку у разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (стаття 617 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України, у разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Вказані в сертифікаті обставини є надзвичайними (тобто попри те, що факт настання таких обставин можливо припустити, але час, місце, тривалість, наслідки їх настання передбачити неможливо) та невідворотними (знаходяться поза контролем сторін і не пов`язані з їх діями), є обставинами непереборної сили у розумінні положень статті 218 ГК, статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні". В жовтні грудні 2016 ці обставини існували.

Враховуючи наведене, а також те, що обставини форс-мажору, передбачені умовами договору №3969/02 підтверджені відповідним сертифікатом №2563/05-4 від 22.08.2014 та існували в період з жовтня по грудень 2016, судова колегія приходить до висновку про відсутність вини відповідача у невиконанні взятого на себе грошового зобов`язання, що виключає відповідальність у вигляді штрафу та пені.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача пені в сумі 8 797 084,58 грн. та штрафу в сумі 179 822,65 грн. у зв"язку із застосуванням Закону України №85-VIII та наявністю у відповідача сертифікату Торгово-Промислової палати України №2563/05-4 від 22.08.2014.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що у справі №913/225/17 судом встановлено розмір заборгованості ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» за придбану у період з січня по грудень 2016 електроенергію за договором № 11572/01 від 31.08.2015 саме з урахуванням платежів, які на думку відповідача повинні бути зараховані в оплату іншого договору - № 3969/02, а тому при розгляді цієї справи №913/273/17 судом повинен враховуватись принцип правової визначеності, що закріплений ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

25.04.2017 господарським судом Луганської області ухвалено рішення у справі №913/225/17, яким позовні вимоги ДП «Енергоринок» задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання» на користь Державного підприємства «Енергоринок» основний борг у сумі 1 395 472 000, 84 грн., інфляційні нарахування у сумі 94043106, 16 грн., 3 % річних у сумі 22138197, 19 грн. (а.с.80-82 т.2).

03.10.2017 набрала законної сили постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.06.2017 у справі №826/13109/16, якою визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття абзац 4 пункту 1 змін, що вносяться до Постанови Кабінету Міністрів України № 263, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 25.05.2016 №368.

Отже, справа №913/225/17, на яку посилається позивач, розглянута до визнання Окружним адміністративним судом міста Києва незаконним та нечинним з моменту прийняття абзацу 4 пункту 1 змін, що вносяться до Постанови КМУ № 263, затверджених Постановою КМУ № 368.

Таким чином, вказана обставина, що свідчить про неправомірність перерахування в період з 01.10.2016 по 31.12.2016 грошових коштів з рахунку відповідача № НОМЕР_1 на користь позивача в рахунок оплати за договором №11572/01, не була і не могла бути відома господарському суду Луганської області при розгляді справи №913/225/17.

За наведених обставин, суд першої інстанції вірно вказав в своєму рішенні, що позивач не позбавлений права на звернення до господарського суду Луганської області із заявою про перегляд судового рішення у справі №913/225/17 за нововиявленими обставинами.

Слід також зазначити, що із судових рішень у справі №913/225/17 не вбачається, за рахунок яких оплат ДП «Енергоринок» зараховувало грошові кошти як оплата за придбану у 2016 електроенергію за договором №11572/01 від 31.08.2015.

Таким чином, неможливо встановити, чи враховувались судом при розгляді справи №913/225/17 спірні у цій справі №913/273/17 грошові кошти (на суму 304 618 667,80 грн.) при визначенні суми основного боргу ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» перед ДП «Енергоринок» за договором « 11572/01 від 31.08.2015.

Водночас, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантоване право на справедливий суд.

Право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (res judicata), який, inter alia (серед іншого), вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі.

Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру. Така процедура сама по собі не суперечить принципові юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Желтяков проти України, no. 4994/04, від 09.06.2011).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Праведная проти Росії" від 18.11.2004).

Вказані вище обставини свідчать про неправомірність погашення боргу за договором №11572/01 від 31.08.2015 (що регулює перетоки електроенергії на неконтрольовану територію) за рахунок платежів, що надійшли на розрахунковий рахунок відповідача №60 на виконання договору №3969/02 від 28.03.2007., тобто, з підконтрольної території Луганської області.

Такий стан речей був обумовлений виконанням абзацу 4 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №368, положення якого визнані судом неправомірними з часу їх прийняття.

Таким чином, оскільки вказана подія відбулась тільки 03.10.2017, вона не могла бути відома суду та сторонам на час прийняття рішення суду у справі №913/225/17.

Отже, ця обставина не могла бути врахована під час прийняття судом рішення у вказаній справі.

Враховуючи викладене, а також те, що позивач не позбавлений права на перегляд судового рішення у справі №913/225/17 за нововиявленими обставинами, доводи позивача про порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді цієї справи є необгрунтованими.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні дійшов вірного висновку про те, що перерахування банком грошових коштів відповідача (одержаних з підконтрольної території України за договором №3969/02 від 28.03.2007) у першочерговому порядку з рахунку із спеціальним режимом використання № НОМЕР_1 на користь позивача в рахунок оплати за договором №11572/01 грн. від 31.08.2015 (що стосується непідконтрольної території) є незаконним.

Такі дії спричинили штучне нарахування санкцій відповідачу за зобов`язаннями, які ним в цілому виконувались.

Разом із тим, суд першої інстанції не повно дослідив обставини справи, зокрема, надані сторонами докази на підтвердження оплати заборгованості, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність у відповідача простроченої заборгованості за придбану у жовтні-листопаді 2016 електроенергію за договором №3969/02 від 28.03.2007, та, відповідно, неправомірно відмовив в позові в повному обсязі.

З огляду на те, що господарським судом Луганської області при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення господарського суду Луганської області від 04.12.2018 у справі №913/273/17 з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з відповідача на користь позивача 208 695,39 грн. 3% річних та 1 296 930,99 грн. інфляційних втрат. В частині стягнення з відповідача на користь позивача 4 355 089,26 грн. основного боргу провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.п.2, 4 ч.1. ст.275, п.1 ч.1 ст.277, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити частково.

Рішення господарського суду Луганської області від 04.12.2018 року у справі №913/273/17 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне об`єднання (91021, Луганська обл., місто Луганськ, Квартал Гайового, будинок 35 А, ) на користь Державного підприємства Енергоринок (01032, м.Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 27, код ЄДРПОУ 2151538) 3 % річних в розмірі 208 695,39 та інфляційні втрати в розмірі 1 296 930,99 грн.

В частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне об`єднання (91021, Луганська обл., місто Луганськ, Квартал Гайового, будинок 35 А, ) на користь Державного підприємства Енергоринок (01032, м.Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 27, код ЄДРПОУ 2151538) основного боргу в розмірі 175 467 560,57 грн., 3% річних в розмірі 807 749,11 грн., інфляційних втрат в розмірі 1 965 486,68 грн., пені в розмірі 8 797 084,58 грн., штрафу в розмірі 179 822,65 відмовити.

Закрити провадження у справі №913/273/17 в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне об`єднання (91021, Луганська обл., місто Луганськ, Квартал Гайового, будинок 35 А, ) на користь Державного підприємства Енергоринок01032, м.Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 27, код ЄДРПОУ 2151538) 4 355 089,26 грн. основного боргу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 06.06.2019р.

Головуючий суддя С.В. Барбашова

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя О.Є. Медуниця