ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27.05.2019р. Справа №905/685/19

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Київ в особі Дніпропетровської

філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Дніпро

до відповідача Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської

міської ради, м.Маріуполь

про стягнення інфляційних витрат та 3% річних в сумі 16770,37 грн.

Суддя Левшина Г.В.

при секретарі судового засідання Бойчук Н.Р.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком", м.Київ в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Дніпро, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, м.Маріуполь, про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних в сумі 16770,37 грн., нарахованих позивачем у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань відповідачем, що встановлено рішенням господарського суду Донецької області від 02.11.2017р. по справі №905/2036/17.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 16.04.2019р. відкрите провадження у справі №905/685/19, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження/

02.05.2019р. від позивача до канцелярії суду надійшов лист про направлення документів.

03.05.2019р. від відповідача до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив проти заявлених позовних вимог, посилаючись на наступне:

- відповідно до рішення Маріупольської міської ради від 25.07.2017 №7/20-1724 Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради припинило діяльність шляхом ліквідації з 01.01.2018р.,

- фінансування відповідача відповідними бюджетами не здійснювалось, а Законом України "Про державний бюджет України на 2016 рік" не було передбачено видатків у вигляді субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг зв`язку.

- Управління згідно з лімітною довідкою від 06.01.2016р. про бюджетні асигнування та кредитування на 2016 рік, виданої департаментом фінансів Маріупольської міської ради на підставі розпорядження міського голови від 06.01.2016р. №8р, не є головним розпорядником коштів за КФК 090214.

В судове засідання 27.05.2019р. сторони не з`явилися, будь-яких додаткових заяв по суті справи не надали.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив:

02.11.2017р. рішенням господарського суду Донецької області по справі №905/2036/17 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Київ в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Дніпро про стягнення заборгованості в сумі 338831,20 грн. задоволені повністю, стягнуто з Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" заборгованість в сумі 338831 грн. 20 коп., судовий збір в сумі 5082 грн. 47 коп.

Згідно вказаного рішення суду встановлено, що 19.02.2015р. між позивачем (постачальником) та Управлінням соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради (платником) був підписаний договір №340-121200 про відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг населенню.

Як було встановлено, предметом вказаного договору є відносини сторін щодо організації роботи та відшкодуванню витрат, пов`язаних з наданням пільг з послуг електрозв`язку та встановленню телефонів населенню.

Відповідно до умов договору виконавець здійснює надання пільг з послуг зв`язку (абонентська плата за користування квартирним телефоном та встановлення квартирних телефонів) населенню, яке має право на пільги відповідно до діючого законодавства України, а платник здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг з послуг зв`язку та встановленню телефонів населенню в межах виділених субвенцій з державного бюджету (п.1.2 договору).

Виконавець здійснює надання пільг по абонентській платі за користування квартирним телефоном і радіоточкою населенню відповідно до рішення Маріупольської міської ради, а платник здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з наданням цих пільг в межах виділених коштів з місцевого бюджету (п.1.3 договору).

Згідно рішення суду, за змістом розділу 2 договору позивач зобов`язаний щомісячно до 15 числа місяця, що настає за звітним, надавати платнику списки пільгової категорії громадян, що мають право на пільги, на державній мові в алфавітному порядку на паперових та електронних носіях згідно форми "2-пільга", а також розрахунки за звітний період про фактично нараховані суми, необхідні для відшкодування. Відповідач за змістом п.п.2.2.3-2.2.5 договору зобов`язаний передбачити в своєму кошторисі доходів та видатків кошти, які будуть спрямовані відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг, що відповідатимуть витратам виконавця у межах виділених платникові субвенцій з державного бюджету і коштів на відшкодування місцевого бюджету за рішенням Маріупольської міської ради. Протягом 5 банківських днів з моменту отримання субвенцій платник зобов`язаний здійснювати перерахування коштів, передбачених на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг, а також проводити розрахунки іншими механізмами, передбаченими відповідно до діючого законодавства.

Як встановлено вищевказаним рішенням господарського суду Донецької області по справі №905/2036/17, 04.01.2016р. сторонами підписаний договір №121200 на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг населенню, який так само регулює відносини сторін щодо організації роботи та відшкодуванню витрат, пов`язаних з наданням пільг за телекомунікаційні послуги населенню.

Відповідно до умов цього договору виконавець здійснює надання телекомунікаційних послуг населенню, яке має право на пільги відповідно до діючого законодавства України, а платник здійснює фінансування пільг відповідно до ст.102 Бюджетного кодексу України, Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", проводить розрахунки за надані пільги в межах виділених субвенцій з державного бюджету (п.1.2 договору).

Відповідно до умов договору виконавець здійснює надання пільг по абонентській платі за користування квартирним телефоном і радіоточкою населенню відповідно до рішення Маріупольської міської ради, а платник здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з наданням цих пільг в межах виділених коштів з місцевого бюджету (п.1.3 договору).

Щодо обов`язків сторін договору останні є тотожніми обов`язкам, визначеним у розділі 2 договору №340-121200 від 19.02.2015р.

Згідно п.7.1 договору він вступає в дію з 01.01.2016р. і діє в частині надання пільг до 31.12.2016р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного виконання в межах виділених платнику субвенцій з державного бюджету та коштів з місцевого бюджету.

Згідно з додатковою угодою №1/1805/16 від 30.06.2016р. до договору від 04.01.2016р. назву "Платник" викладено в наступній редакції - "Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради".

Так, рішенням від 02.11.2017р. по справі №905/2036/17 встановлено, що на виконання умов договорів №340-121200 від 19.02.2015р., від 04.01.2016р. №121200 та вимог чинного законодавства України, позивачем в період з грудня 2015р. по грудень 2016р. включно надавалися телекомунікаційні послуги на пільгових умовах відповідним категоріям громадян, проживаючим на території.

Проте, як було встановлено судом, свої зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів в сумі 338831,20 грн. відповідач не виконав, внаслідок чого вищевказаним рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 338831,20 грн.

Судове рішення по справі №905/2036/17 набрало законної сили 18.12.2017р.

Відповідно до ч.5 ст.124, п.9 ст.129 Конституції України, ст.18 Господарського процесуального кодексу України судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому виконанню на всій території України.

Згідно приписів ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки рішенням господарського суду Донецької області від 02.11.2017р. по справі №905/2036/17 встановлений факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 338831,20 грн. та порушення відповідачем строків виконання грошового зобов`язання, тому ці факти не повинні доводитися знову у відповідності з ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов`язання та її приписи підлягають застосуванню тільки у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Відтак, виходячи зі змісту вказаної статті три проценти річних та інфляційні витрати - є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, адже виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №918/329/16, прийнятій у зв`язку з неоднаковим застосування судами ст.625 Цивільного кодексу України щодо правової природи нарахувань, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України та обчислення перебігу строку позовної давності в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, зазначено, що правовий аналіз положень ст.ст.526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України дає підстави вважати, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за час прострочення.

Вказане також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.01.2018р. у справі №906/1283/16.

Згідно з правовими висновками судів, інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст.266 ЦК України, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Як встановлено, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань, рішенням господарського суду Донецької області від 14.08.2017р. по справі №905/1209/18 позовні вимоги Публічного акціонерного товариство "Укртелеком", м.Київ в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Дніпро задоволені частково, стягнуто з Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, м.Маріуполь інфляцію в сумі 14801,40 грн. за період з січня 2018р. по травень 2018р. та три проценти річних в сумі 5124,24 грн. за період з 19.12.2017р. по 20.06.2018р.

Рішенням господарського суду Донецької області від 21.01.2019р. №905/2194/18 з аналогічних підстав стягнуто з Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, м.Маріуполь за період з червня 2018р. по жовтень 2018р. інфляцію в сумі 9849,40 грн. та три проценти річних в сумі 4093,82 грн. за період з 21.06.2018р. по 14.11.2018р.

Оскільки рішення суду по справі №905/2036/17, що набрало законної сили 18.12.2017р., на теперішній час також не виконано, позивач, посилаючись на неналежне виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань, звернувся до суду із даним позовом про стягнення на підставі ст.625 Цивільного кодексу України за період з листопада 2018р. по лютий 2019р. інфляції в сумі 12704,40грн. та трьох процентів річних в сумі 4065,97 грн. за період з 15.11.2018р. по 09.04.2019р.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок трьох процентів річних та інфляційних, суд визнає його є арифметично вірним, таким, що відповідає законодавству, фактичним обставинам справи.

При цьому, заперечення відповідача проти позову з посиланням на відсутність коштів на рахунках за відповідною бюджетною класифікацією суд до уваги не приймає, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 22 березня 2017 року у справі №3-77гс17:, виходячи з приписів статті 617 Цивільного кодексу України не вважається випадком, за якого боржник звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність у боржника необхідних коштів.

Крім того, суд враховує, що законодавством не передбачена залежність розміру відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов`язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається не внаслідок власної недбалості, чи власного бажання, а у відповідності до вимог законів України.

Таким чином, на підставі частини другої статті 617 Цивільного кодексу України, частини другої статті 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України на 2016р. рік не виправдовує бездіяльність відповідача, та як наслідок, обставини на які останній посилається у відзиві, не звільняють відповідача від відповідальності за невиконання свого зобов`язання перед позивачем.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 N11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005р.

В свою чергу, відповідно до правової позиції, сформованої Європейським судом з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" від 20.11.2011р. щодо принципу "належного урядування" державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Посилання відповідача на припинення юридичної особи суд також відхиляє, виходячи з наступного.

За змістом ч.4 ст.91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з ч.1 ст.104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступника.

У ч.2 ст.104 Цивільного кодексу України зазначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, лише з моменту внесення до Єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи остання вважається такою, що припинилася як суб`єкт господарювання.

Відповідно до спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 11.04.2018р. Управління соціального захисту населення Лівобережного районну Маріупольської міської ради, м.Маріуполь Донецької області в реєстрі зареєстровано та знаходиться в стані припинення, тобто на теперішній час не припинено діяльність відповідача. Запис про державну реєстрацію припинення Управління соціального захисту населення Лівобережного районну Маріупольської міської ради, м.Маріуполь Донецької області як юридичної особи (суб`єкта господарювання) в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутній.

З урахуванням викладеного, виходячи з того, що позов доведений позивачем та обґрунтований матеріалами справи, позовні вимоги про стягнення інфляційних в сумі 12704,40 грн. та трьох процентів річних в сумі 4065,97 грн. підлягають задоволенню.

Судовий збір підлягає віднесенню на відповідача повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.13, 74, 75, 76, 129, 165, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Київ в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Дніпро до Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, м.Маріуполь про стягнення інфляційних витрат в сумі 12704,40 грн. та трьох процентів річних в сумі 4065,97 грн. задовольнити повністю.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради (87500 м.Маріуполь, пр.Перемоги, 16, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (01601 м.Київ, бул.Тараса Шевченко, 18, рах.№ НОМЕР_1 в ПАТ "ПУМБ", МФО 334851, ) в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (49600 м.Дніпро, вул.Херсонська, 26, ) інфляційні витрати в сумі 12704,40 грн. та три проценти річних в сумі 4065,97 грн., судовий збір в сумі 1921 грн. 00коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 27.05.2019р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 27.05.2019р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина