РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.05.2019Справа № 910/4238/19

Господарський суд міста Києва в складі судді Коткова О.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/4238/19

за позовом Споживчого товариства «УТФ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»

про стягнення грошових коштів

Без виклику учасників судового процесу.

СУТЬ СПОРУ:

3 квітня 2019 року до Господарського суду міста Києва від Споживчого товариства «УТФ» (позивач) надійшла позовна заява б/н від 02.04.2019 року до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (відповідач) про стягнення штрафних санкцій за несвоєчасну оплату товару за договором поставки кукурудзи та пшениці № 291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 року з них: пені - 2993,31 грн. (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто три гривні 31 копійка), 3% річних - 280,62 грн. (двісті вісімдесят гривень 62 копійки), інфляційних втрат - 3391,50 грн. (три тисячі триста дев`яносто одна гривня 50 копійок) та втраченої вигоди - 1650,72 грн. (одна тисяча шістсот п`ятдесят гривень 72 копійки).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором поставки кукурудзи та пшениці № 291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 року, зокрема, у визначені договором строки не здійснив оплату вартості поставленого йому позивачем товару, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення штрафних санкцій за несвоєчасну оплату товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/4238/19, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; встановлено відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позов із урахуванням вимог, передбачених статтею 165 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; докази направлення відзиву позивачу.

06.05.2019 року через відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» надійшов відзив на позовну заяву б/н від 02.05.2019 року (згідно накладної № 391 відзив направлено 03.05.2019 року). Вказаний відзив судом не приймається до уваги з огляду на наступне.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2019 року було встановлено відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позов із урахуванням вимог, передбачених статтею 165 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; докази направлення відзиву позивачу.

Так, поштове відправлення з ухвалою суду від 08.04.2019 року у даній справі було направлене Товариству з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» за адресою: 02094, м. Київ, вул. Пожарського, буд.3, яка вказана в позовній заяві та відповідає адресі місцезнаходження товариства у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 827 ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.04.2019 року у справі № 910/4238/19 вручено уповноваженому представнику відповідача - 17.04.2019 року.

Відтак, відзив на позовну заяву мав бути поданий відповідачем у строк до 02.05.2019 року (включно).

Таким чином, відзив на позовну заяву поданий до суду з порушення строку встановленого в ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Тоді як, клопотання про поновлення пропущеного строку, встановленого судом для подання відзиву на позовну заяву відповідачем не подано.

06.05.2019 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання б/н від 02.05.2019 року «Про застосування строків позовної давності», в якому відповідач просить застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) посилаючись на те, що позивачем нараховано пеню відповідно до накладної № 21 від 20.012018 року за період з 27.01.2018 року по 13.02.2018 року, однак відповідач зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік, тоді як договору про збільшення позовної давності відповідно до ст. 259 ЦК України між сторонами укладено не було.

20.05.2019 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Відповідно до ч. 1 ст. 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (ч. ч. 1, 2 ст. 114 Господарського процесуального кодексу України ).

Частиною 4 ст. 166 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.04.2019 року судом встановлено позивачу строк протягом 5 днів з дня отримання відзиву на позов (якщо такий буде поданий) - для подання суду: відповіді на відзив на позов та доказів направлення відповіді на відзив відповідачу.

У відповідності до відомостей з офіційного веб-сайту Державного підприємства «Укрпошта» за поштовим ідентифікатором № 169 вбачається, що відзив був отриманий позивачем 14.05.2019 року.

Відтак, кінцевим строком для подання позивачем відповіді на відзив є 19.05.2019 року (включно).

Однак, відповідь на відзив була подана позивачем через відділ діловодства суду 20.05.2019 тобто, тобто з пропуском встановленого судом строку.

При цьому, будь-яких клопотань про продовження процесуальних строків від позивача на адресу суду не надходило.

Відтак, подана позивачем відповідь на відзив до уваги не приймається, у зв`язку з пропуском встановленого строку на вчинення даної процесуальної дії.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.08.2017 року між Споживчим товариством «УТФ» (далі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (далі - відповідач, покупець) укладено договір поставки кукурудзи та пшениці № 291/2017/КАМ/О, відповідно до п. 3.1. якого, постачальник бере на себе зобов`язання здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб, та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені сторонами строки.

Пунктом 7.2. договору передбачено, що розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 (семи) календарних днів за умови настання наступних умов: з дати поставки товару покупцю; за умови отримання оригіналів документів зазначених в п.4.4 договору; за умови реєстрації податкової накладної у єдиному реєстрі податкових накладних.

На виконання умов договору поставки кукурудзи та пшениці № 291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 року позивач поставив, а відповідач прийняв товар - пшеницю у кількості 39,380 тонн, що підтверджується товарно-транспортною накладною № 125 від 20.01.2018 року та накладною № 21 від 20.01.2018 року на суму 200 838,00 грн. (копії містяться в матеріалах справи). Згідно вказаних товарно-транспортної накладної № 125 та накладної № 21 товар відповідачем прийнято без заперечень щодо якості та кількості.

20.01.2018 року в Єдиному реєстрі податкових накладених позивачем зареєстровано податкову накладну № 21 від 20.01.2018 року, що підтверджується квитанцією Державної фіскальної служби на зворотному боці вказаної податкової накладної.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказує, що у визначений в п. 7.2. договору строк відповідач за поставлений товар не розрахувався, із заявою про відстрочення зобов`язання по оплаті поставленого позивачем товару до позивача не звертався, за поставлений товар розрахувався 13.02.2018 року, що підтверджується платіжним дорученням № 11738 від 13.02.2018 року на суму 200 838,00 грн., тобто з порушенням встановленого строку на оплату товару, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Нормами ст. 3 Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього

Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, розмір пені, що обчислюється від суми простроченого платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" визначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

В пункті 8.3 договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого товару.

Так, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пені за період з 27.01.2018 року по 13.02.2018 року.

При цьому, відповідачем подано клопотання про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог щодо стягнення пені.

Згідно із статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За приписами ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Право на пред`явлення вимоги про стягненні пені виникло у позивача з дня, наступного за днем, до якого згідно з договором відповідач мав здійснити розрахунок за поставлений товар. Відповідно до узгоджених сторонами в п. 7.2. договору умов, відповідач мав здійснити остаточний розрахунок за поставлений товар 27.01.2018 року.

Разом із тим положеннями частини шостої статті 232 Господарського кодексу передбачено особливість порядку застосування господарських штрафних санкцій, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, положення глави 19 Цивільного кодексу про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, передбачених частиною шостою статті 232 ГК, а тому:

1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права;

2) з огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Положення статті 266, частини другої статті 258 ЦК про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 3-1217гс-16 від 08.02.2017 року.

З огляду на вищевикладене, позивач довідався про порушення свого права за зобов`язаннями 28.01.2018 року, позивач нараховує пеню за період з 27.01.2018 року по 13.02.2018 року.

При цьому, суд зауважує, що позивачем не вірно визначено період нарахування пені, оскільки у відповідності до п. 7.2. договору строк оплати товару до 27.01.2018 року (включно), а згідно з п. 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (13.02.2018 року), тобто період в межах якого позивач має право нараховувати пеню з 28.01.2018 року по 12.02.2018 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 51 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на момент звернення з позовом до суду) процесуальна дія, для якої встановлено строк, може бути вчинена до 24-ї години останнього дня строку. Якщо позовну заяву, відзив на позовну заяву, заяву про перегляд рішення та інші документи здано на пошту чи телеграф до 24-ї години останнього дня строку, строк не вважається пропущеним.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом 03.04.2019 року, про що свідчить штамп суду з відміткою «одержано» на позовній заяві в правому нижньому куті першої сторінки позовної заяви.

Відтак, строк позовної давності за позовними вимогами про стягнення пені сплив - 12.02.2019 року.

Враховуючи, що позивач не довів поважність причин пропуску позовної давності до заявлених позовних вимог в частині стягнення пені за прострочення виконання відповідачем зобов`язань за договором за вказаний в позовній заяві період, а відповідачем заявлено клопотання про її застосування, з огляду на приписи ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, вимоги позивача в частині стягнення пені задоволенню не підлягають.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведена норма встановлює право кредитора вимагати сплати суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних протягом усього періоду прострочення до моменту повного виконання боржником своїх грошових зобов`язань перед кредитором.

При цьому, передбачена законом відповідальність за неналежне виконання покупцем грошового зобов`язання з оплати поставленого йому товару підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

Відповідно до приписів Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, судом встановлено, що він виконаний арифметично невірно.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, судом встановлено, що він виконаний арифметично не вірно, позивачем невірно визначено період нарахування інфляційних втрат, період в межах якого позивач має право нараховувати інфляційні втрати з 28.01.2018 року по 12.02.2018 року (з урахуванням п. 7.2. договору та п. 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань"), сума інфляційних втрат дорівнює 0,00 грн., згідно наведеного нижче розрахунку:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргу
01.02.2018 - 12.02..001.0000.00
Таким чином, в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 4820,11 грн. позивачу належить відмовити.

Крім того, здійснивши розрахунок 3% річних в межах визначеного судом періоду з 28.01.2018 року по 12.02.2018 року, судом встановлено, що сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 264,12 грн., згідно наведеного нижче розрахунку:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
200838.0028.01.2018 - 12.02.2018163 %264.12
Відтак, сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, не виходячи в межах визначеного судом періоду з 28.01.2018 року по 12.02.2018 року, за розрахунком суду, становить 264,12 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних в сумі 16,50 грн. позивачу належить відмовити.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача упущеної вигоди у розмірі 1650,72 грн.

Оскільки предметом спору у даному випадку є стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаного доходу), у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, то необхідним є доведення позивачем підстав та розміру неодержаних доходів.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Пред`явлення вимоги про відшкодування упущеної вигоди (неодержаного доходу) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності упущеної вигоди (неодержаних доходів) мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди (неодержаних доходів) відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. При цьому, наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Згідно наведеного у позовній заяві розрахунку, позивач визначив суму упущеної вимоги в розмірі 1650,72 грн. При розрахунку цієї суми позивач виходив з того, що відповідачем прострочено зобов`язання по оплаті поставленого товару на суму 200 838,00 грн., а позивач мав намір розмістити вказані кошти на депозитному рахунку в банківській установі строком на 30 днів під 10% річних.

Здійснивши оцінку поданих позивачем доказів, суд дійшов висновку, що заявлені у даній справі позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди (неодержаного прибутку) побудовані лише на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, які б з розумним ступенем достовірності доводили реальність отримання таких сум саме в результаті оплати заборгованості за поставлений товар. Отже, позивач не довів, що він гарантовано б отримав вигоду у зазначених позивачем розмірах у разі, якби його право не було порушено.

За таких обставин, ймовірна можливість отримання доходу жодним чином не може бути упущеною вигодою, відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача упущеної вигоди у розмірі 1650,72 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково про стягнення з відповідача 3% річних - 264,12 грн. (двісті шістдесят чотири гривні 12 копійок).

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 52,07 грн. відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Щодо розподілу витрат позивача на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

В ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 1-4 ст. 126 ГПК України).

Матеріалами справи підтверджується, що 13.03.2019 року між позивачем, як клієнтом, та адвокатом Діденком Ігорем Геннадійовичем, як адвокатом, укладено договір про надання правничої (правової) допомоги адвокатом № 13/03/19 (надалі - договір), предметом якого є надання адвокатом усіма законними методами способами правничої (правової) допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав клієнта та його законних інтересів.

В п. 4.2. договору визначено, що розмір гонорару адвоката, умови та порядок його сплати погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього договору.

До матеріалів справи долучено копії: договору про надання правничої (правової) допомоги адвокатом № 13/03/19 від 13.03.2019 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КВ № 6154 від 09.08.2018 року, акту надання послуг № 2 від 01.04.2019 року на суму 3000,00 грн., рахунку на оплату № 2 від 28.03.2019 року на суму 3000,00 грн. та платіжного доручення № 1351 від 29.03.2019 року на суму 3000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг) за договором № 13/03/19 від 13.03.2019 року, оскільки з акту надання послуг № 2 від 01.04.2019 року не вбачається за можливе встановити, які саме роботи (послуги) були виконані (надані) адвокатом Діденком Ігорем Геннадійовичем за вказаним договором, оскільки в акті зазначається про надання послуги з правничої (правової) допомоги адвокатом згідно договору № 13/03/19 від 13.03.2019 року, як і не надано додаткової угоди, якою погоджено розміру гонорару адвоката саме в сумі 3000,00 грн.

Враховуючи відсутність зазначених вище доказів, суд відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс (, адреса: 02094, м. Київ, вул. Пожарського, буд. 3) на користь Споживчого товариства «УТФ» (, адреса: 04205, м. Київ, просп. Оболонський, 30, офіс 287) грошові кошти: 3% річних - 264,12 грн. (двісті шістдесят чотири гривні 12 копійок) та судовий збір - 52,07 грн. (п`ятдесят дві гривні 07 копійок).

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 28.05.2019 р.

Суддя О.В. Котков