РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2019Справа № 910/16167/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Філон І.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича

до Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 66 830, 28 грн.

Представники:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Оронов Дмитро Леонідович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач) про стягнення 66 830, 28 грн., з яких: 22 492, 66 грн. - інфляційні втрати, 5 793, 75 грн. та 229, 13 доларів США - 3 % річних, 18 042, 12 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань з повернення коштів у розмірі 53 605, 44 грн. та 19 905, 07 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань з повернення 59 140, 74 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором банківського рахунку від 22.10.2013 року щодо перерахування грошових коштів на рахунок позивача, зазначений у поданих до банку розрахункових документах, в сумі 53 605,44 грн. та 2 120, 50 дол. США, факт невиконання яких встановлений рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 року по справі № 904/3250/15, та яке на даний час відповідачем не виконано, в зв`язку з чим позивачем нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2018 (суддя ОСОБА_1) залишено без руху позовну заяву Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича. Встановлено Фізичній особі-підприємцю Оронову Дмитру Леонідовичу строк на усунення недоліків позовної заяви - 10 (десять) днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, шляхом: подання до суду доказів (опису вкладення у лист та фіскальний чек (касовий чек, розрахунковий документ)) відправлення відповідачу копії всіх доданих до позовної заяви документів, які перераховані в ній; подання до суду належним чином завірених додатків до позовної заяви, які перераховані в ній, у відповідності до вимог ст. 91, ч. 2 ст. 164 ГПК України та пункту 5.27 Національного стандарту України ДСТУ 4163-2003 "Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації" (затв. Наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 №55).

29.12.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.01.2019 (суддя ОСОБА_1) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Судове засідання (розгляд справи по суті) призначено на 05.02.2019.

05.02.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 05.02.2019 оголошено перерву до 27.02.2019.

25.02.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду представник відповідача подав клопотання про закриття провадження у справі, в якому просить суд закрити провадження у справі в частині стягнення з Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на користь позивача інфляційних втрат, 3 % річних та пені за період з 24.04.2015 по 30.11.2018 та відмовити в задоволені позовних вимог в частині стягнення пені за період з 24.04.2015 по 30.11.2018, оскільки такі вимоги є похідними від вимог, що були задоволенні рішенням суду у справі № 910/22812/17.

У судовому засіданні 27.02.2019 оголошено перерву до 26.03.2018.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва від 28.03.2019 № 05-23/695 у зв`язку прийняттям рішення Вищою радою правосуддя від 05.03.2019 № 662/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду міста Києва у відставку», проведено повторний автоматичний розподіл справи, за результатами якого справу передано на розгляд судді Щербакова С.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2019 прийнято справу № 910/16167/18 до свого провадження суддею Щербаковим С.О. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 25.04.2019.

У судовому засіданні 25.04.2019 оголошено перерву до 30.05.2019.

У дане судове засідання представник позивача не з`явився, причин неявки суду не повідомив, однак про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про оголошення перерви.

Представник відповідача у судове засідання також не з`явився, через відділ автоматизованого документообігу суду подав заяву, в якій у зв`язку з участю представника відповідача у судовому засіданні призначеному в Дніпровському апеляційному суді, просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

З приводу поданої заяви суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 58 Господарського процесуального кодексу України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. При розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи що дана справа визнана судом малозначною, тобто слухається в порядку спрощеного позовного провадження, тож у даному випадку юридична особа не обмежена колом осіб, які можуть представляти її інтереси в суді, тому суд відмовляє у задоволенні поданої заяви про відкладення розгляду справи.

Приймаючи до уваги, що представник відповідача був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 30.05.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 у справі № 904/3250/15 у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про зобов`язання вчинити певні дії позовні вимоги задоволено.

Зобов`язано Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" виконати умови договору банківського рахунку від 22.10.2013р. шляхом перерахування на користь Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича згідно платіжних доручень № 1 від 24.04.2015р. грошових коштів на суму 2120,50 доларів США та № 2 від 24.04.2015р. грошових коштів на суму 53 605 грн. 44 коп. на поточний рахунок № НОМЕР_1 відкритий в АТ «Сбербанк Росії» м. Київ МФО 320627. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на користь Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича 39 663 грн. 00 коп. , 1 314 грн. 35 коп. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.08.2015 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 у справі №904/3250/15 скасовано в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" на користь підприємця Оронова Дмитра Леонідовича 39 663, 00 грн. та 96, 35 грн. витрат по сплаті судового збору, в зв`язку з чим абзац третій резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції: "Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК", на користь підприємця Оронова Дмитра Леонідовича, 1 218, 00 грн. витрат по сплаті судового збору." В іншій частині рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 по справі №904/3250/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.11.2015 постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.08.2015 скасовано, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 у справі №904/3250/15 залишено без змін.

Проте, відповідачем не було виконано рішення суду від 30.06.2015 року по справі №904/3250/15, що набрало законної сили, у зв`язку з чим Фізична особа-підприємець Оронов Дмитро Леонідович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про стягнення 16 603,83 грн. - інфляційних втрат, 4 234,06 грн. та 167,66 доларів США - 3 % річних, 51 944,89 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань із повернення 53 605,44 грн. і 55 705,69 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань із повернення 57 486,75 грн., у зв`язку з порушенням відповідачем виконання грошового зобов`язання починаючи з 25.04.2015, оскільки із вимогою про перерахування коштів позивач звернувся до відповідача 24.04.2015 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі № 910/22812/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на користь Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича грошові кошти: 3% річних - 4 234,06 грн, 3% річних - 167,66 доларів США, втрат від інфляції - 16 606,83 грн. та судового збору - 380,75 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Таким чином, факти, встановлені у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 у справі №904/3250/15 та рішенні Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі № 910/22812/17, які набрали законної сили, не доказуються при розгляді даної справи.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, станом на момент звернення до суду відповідачем не виконано рішення суду №904/3250/15, грошові кошти не повернуто, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 22 492, 66 грн. - інфляційні втрати за період з травня 2015 по вересень 2018 нараховані на суму боргу 53 605, 44 грн., 5 793, 75 грн. - 3 % річних за період з 25.04.2015 по 30.11.2018 нараховані на суму боргу 53 605, 44 грн., 229, 13 доларів США - 3 % річних за період 25.04.2015 по 30.11.2018 нараховані на суму боргу 2 120, 50 доларів США, 18 042, 12 грн. - пеня за період з 30.11.2017 по 30.11.2018 за несвоєчасне виконання зобов`язань з повернення коштів у розмірі 53 605, 44 грн. та 19 905, 07 грн. - пеня за період з 30.11.2017 по 30.11.2018 за несвоєчасне виконання зобов`язань з повернення 59 140, 74 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно з ст. 1071 Цивільного кодексу України, яка регулює порядок списання коштів з рахунку клієнта, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

За приписами ст. 21.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ініціювання переказу проводиться шляхом, зокрема, подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Розрахунковим є документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунку платника на рахунок отримувача (п. 1.35 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Одним із видів розрахункових документів є платіжне доручення, що містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача (ст. 1.30, ст. 22.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Статтями 22.3, 22.4 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги - доручення, мають подаватися ініціатором до банку, що його обслуговує. При використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання.

Банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту (ст. 22.9 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (ст. 30.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Право розпорядження коштами, що знаходяться на рахунку, відкритому в банку, надане лише власникові рахунку.

Відповідно до ст. 1074 Цивільного кодексу України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як зазначено судом вище, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 у справі № 904/3250/15 у спрві за позовом Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про зобов`язання вчинити певні дії позовні вимоги задоволено. Зобов`язано Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" виконати умови договору банківського рахунку від 22.10.2013 шляхом перерахування на користь Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича згідно платіжних доручень № 1 від 24.04.2015 грошових коштів на суму 2 120, 50 доларів США та № 2 від 24.04.2015 грошових коштів на суму 53 605 грн. 44 коп. на поточний рахунок № НОМЕР_1 відкритий в АТ «Сбербанк Росії» м. Київ МФО 320627.

Судом у справі № 904/3250/15 встановлено, що 22.10.2013 Фізичною особою-підприємцем (клієнт) підписано заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, відповідно до умов якої клієнт приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг", Тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті www.pb.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування від 22.10.2013.

Відповідно до умов договору позивачу було відкрито поточний рахунок (у гривні) та поточний рахунок (у доларах США) в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано "Умовами та правилами надання банківських послуг".

10.04.2015 та 24.04.2015 позивач направив на адресу Чернігівського РУ ПАТ КБ „Приватбанк" платіжні доручення № 1 на суму 2 120, 50 доларів США та № 2 на суму 53 605 грн. 44 коп. про перерахування вищезазначених сум з рахунків на поточний рахунок відкритий в АТ «Сбербанк Росії» м. Київ МФО 320627.

Судом у справі № 904/3250/15 встановлено дотримання позивачем визначених законом правил переказу коштів та ініціювання в належний спосіб переказу коштів з рахунку в ПАТ КБ "ПриватБанк" на рахунок в АТ „Сбербанк Росії" згідно платіжних доручень № 1 від 24.04.2015 на суму 2 120, 50 доларів США та № 2 від 24.04.2015р. на суму 53 605 грн. 44 коп., а також про те, що відповідачем не наведено підстав, передбачених законодавством або Договором, для невиконання платіжних доручень Фізичної особи-підприємця про перерахування грошових коштів, які належать йому на праві власності на рахунок позивача, відкритий в АТ „Сбербанк Росії".

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Однак, при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв`язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Отже, зобов`язання припиняється не будь-яким виконанням, а лише виконанням, проведеним належним чином. Основні критерії належності виконання містяться у ст.ст. 526 - 530 ЦК України, відповідно до якої належно виконаним буде вважатися зобов`язання, яке виконано відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, здійснено сторонами, відповідно до предмета виконання, у передбачений строк (термін), у визначеному місці та у належний спосіб.

Аналогічний висновок викладено у постановах Вищого господарського суду України від 23.09.2015 у справі № 910/5924/15-г, від 20.08.2015 у справі № 910/2681/15-г.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відтак вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов`язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов`язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). Стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Суд відзначає, що доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання позивача з переказу коштів з рахунку в ПАТ КБ "ПриватБанк" на рахунок в АТ „Сбербанк Росії" згідно платіжних доручень № 1 від 24.04.2015р. на суму 2 120,50 доларів США та № 2 від 24.04.2015р. на суму 53 605 грн. 44 коп., до суду не надано.

В пункті 19 Інформаційного листа "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2009 році щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» від 29.06.2010 № 01-08/369 чітко зазначено, що господарський суд може прийняти рішення про стягнення з відповідача суми заборгованості саме в іноземній валюті у спорах, пов`язаних із здійсненням валютних операцій у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 Цивільного кодексу України, Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

При цьому законом прямо не передбачено обов`язку господарського суду зазначати в резолютивній частині рішення про стягнення заборгованості в іноземній валюті еквівалент такої суми в гривнях.

Якщо ж у відповідних випадках позивач просить зазначити в резолютивній частині судового рішення зі спору, пов`язаного зі стягненням суми заборгованості в іноземній валюті, також і гривневий еквівалент (за офіційним курсом Національного банку України) або лише гривневий еквівалент, то суд з урахуванням конкретних обставин справи може задовольнити будь-яке з таких клопотань.

Тож, позивач просить суд стягнути з відповідача 22 492, 66 грн. - інфляційні втрати за період з травня 2015 по вересень 2018 нараховані на суму боргу 53 605, 44 грн., 5 793, 75 грн. - 3 % річних за період з 25.04.2015 по 30.11.2018 нараховані на суму боргу 53 605, 44 грн., 229, 13 доларів США - 3 % річних за період 25.04.2015 по 30.11.2018 нараховані на суму боргу 2 120, 50 доларів США, 18 042, 12 грн. - пеня за період з 30.11.2017 по 30.11.2018 за несвоєчасне виконання зобов`язань з повернення коштів у розмірі 53 605, 44 грн. та 19 905, 07 грн. - пеня за період з 30.11.2017 по 30.11.2018 за несвоєчасне виконання зобов`язань з повернення 59 140, 74 грн.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 25.02.2019 відповідач подав до суду клопотання про закриття провадження у справі, в якому просив суд закрити провадження у справі в частині стягнення з Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на користь позивача інфляційних втрат, 3 % річних та пені за період з 24.04.2015 по 30.11.2018 та відмовити в задоволені позовних вимог в частині стягнення пені за період з 24.04.2015 по 30.11.2018, оскільки такі вимоги є похідними від вимог, що були задоволенні рішенням суду у справі № 910/22812/17.

Суд зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі № 910/22812/17 було стягнуто з Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на користь позивача на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України 4 234, 06 грн. і 167,66 доларів США - 3% річних за період з 25.04.2015 по 11.12.2017 нараховані на суму 53 605, 00 грн. та 2 120, 50 доларів США відповідно, та 16 603,83 грн. втрат від інфляції за період з травня 2015 року по жовтень 2017 року нараховані на суму боргу 53 605, 00 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

З наведеного вбачається, що наявність такого, що набрало законної сили рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є підставою для закриття провадження у справі.

За таких обставин, враховуючи наявність рішення, яке набрало законної сили, суд дійшов висновку, що провадження у справі № 910/16167/18 в частині стягнення 4 234, 06 грн. - 3 % річних за період з 25.04.2015 по 11.12.2017 нараховані на суму боргу у розмірі 53 605, 00 грн., 167, 66 доларів США - 3 % річних період з 25.04.2015 по 11.12.2017 нараховані на суму боргу у розмірі 2 120, 50 доларів США та 16 606, 83 грн. - інфляційних втрат за період з травня 2015 року по жовтень 2017 нараховані на суму боргу 53 605, 00 грн. підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини 1 статті 231 ГПК України, відповідно клопотання відповідача про закриття провадження у справі підлягаю задоволенню частково.

Суд, перевіривши в іншій частині надані позивачем розрахунки 3 % річних та інфляційних втрат, враховуючи що Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" зобов`язано виконати умови договору банківського рахунку від 22.10.2013 шляхом перерахування на користь Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича згідно платіжних доручень № 1 від 24.04.2015р. грошових коштів на суму 2 120,50 доларів США та № 2 від 24.04.2015р. грошових коштів на суму 53 605 грн. 44 коп. на поточний рахунок відкритий в АТ «Сбербанк Росії» м. Київ МФО 320627, що випливає з рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 року у справі № 904/3250/15, з урахуванням того, що подані Клієнтом до Банку платіжні доручення № 1 від 24.04.2015р. на суму 2120,50 доларів США та № 2 від 24.04.2015р. на суму 53 605 грн. 44 коп. не були виконані останнім, дійшов висновку, що за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання по Договору, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню 1 559, 69 грн. - 3 % річних за період з 12.12.2017 по 30.11.2018 нараховані на суму боргу 53 605, 44 грн., 61, 47 доларів США - 3 % річних за період 12.12.2017 по 30.11.2018 нараховані на суму боргу 2 120, 50 доларів США та 4 086, 31 грн. - інфляційні втрати за період з листопада 2017 по вересень 2018 нараховані на суму боргу 53 605, 44 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 18 042, 12 грн. - пені за період з 30.11.2017 по 30.11.2018 за несвоєчасне виконання зобов`язань з повернення коштів у розмірі 53 605, 44 грн. та 19 905, 07 грн. - пені за період з 30.11.2017 по 30.11.2018 за несвоєчасне виконання зобов`язань з повернення 59 140, 74 грн., суд відзначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року)

Судом у справі № 910/22812/17 було встановлено, що подані Клієнтом до Банку платіжні доручення № 1 від 24.04.2015 на суму 2 120, 50 доларів США та № 2 від 24.04.2015 на суму 53 605 грн. 44 коп. не були виконані, що свідчить про відлік прострочення виконання зобов`язання з наступної дати після відповідного порушення, у зв`язку з чим суд у справі № 910/22812/17 дійшов висновку, що початок строку перебігу спеціальної позовної давності виник у позивача з - 25.04.2015 та, відповідно, закінчився - 25.10.2016, тобто після спливу 6 (шість) місяців та 1 (один) року.

Таким чином, суд у справі № 910/22812/17 дійшов висновку про обґрунтованість застосування заявленої відповідачем заяви щодо строків позовної давності відносно вимог позивача про стягнення пені за період з 25.04.2015 по 11.12.2017, у зв`язку з чим відмовив у задоволені вимоги про стягнення пені.

Тож, враховуючи що пеня нараховується за період не більше 6 місяців, а прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з повернення грошових коштів відбулося з 25.04.2015 (пеня повинна нараховуватися за період з 25.04.2015 по 25.10.2015), приймаючи до уваги застосування судом у справі № 910/22812/17 спеціальної позовної давності до пені заявленої до стягнення за період з 25.04.2015 по 11.12.2017, відповідно нарахування пені за заявлений позивачем період у даній справі не здійснюється, а тому вимога в цій частині не підлягає задоволенню.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, п. 3 ч. 1 ст. 231, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі № 910/16167/18 в частині стягнення 4 234, 06 грн. - 3 % річних за період з 25.04.2015 по 11.12.2017 нараховані на суму боргу у розмірі 53 605, 00 грн., 167, 66 доларів США - 3 % річних період з 25.04.2015 по 11.12.2017 нараховані на суму боргу у розмірі 2 120, 50 доларів США та 16 606, 83 грн. - інфляційний втрат за період травня 2015 року по жовтень 2017 нараховані на суму боргу 53 605, 00 грн. - закрити на підставі пункту 3 частини 1 статті 231 ГПК України.

2. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича задовольнити частково.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідентифікаційний код - 14360570) на користь Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_2) 1 559 (одну тисячу п`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн. 69 коп. та 61 (шістдесят один) долар США 47 центів - 3 % річних, 4 086 (чотири тисячі вісімдесят шість) грн. 31 коп. - інфляційних втрат та 194 (сто дев`яносто чотири) грн. 87 коп. - судового збору.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено: 31.05.2019

Суддя Щербаков С.О.