ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2019 р. Справа№ 910/16833/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Суліма В.В.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Наїдко Л.В., дов. б/н від 03.12.18

від відповідачів: не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор"

на рішення господарського суду міста Києва від 26.02.2019 р. (повний текст складено 01.03.2019 р.)

у справі № 910/16833/18 (суддя - Пукшин Л.Г.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" та фізичної особи-підприємця Сличка Дмитра Васильовича

про визнання недійсною додаткової угоди та застосування наслідків недійсності правочину,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор" звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" та фізичної особи-підприємця Сличка Дмитра Васильовича про визнання недійсною додаткової угоди до договору про надання телекомунікаційних послуг № 205191590 від 01.11.2017 р. та зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" надавати телекомунікаційні послуги, що полягають у користуванні позивачем телефонним номером НОМЕР_1 .

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.02.2019 р. у справі № 910/16833/18 позов задоволено частково: визнано недійсною додаткову угоду до договору про надання телекомунікаційних послуг № 205191590, укладену 01.11.2017 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Лайфселл", в особі Грозанга М.В. та товариством з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор", в особі Сличка Дмитра Васильовича , та фізичною особою-підприємцем Сличком Дмитром Васильовичем ; в іншій частині вимог відмовлено; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор" судовий збір у розмірі 881,00 грн.; стягнуто з фізичної особи-підприємця Сличка Дмитро Васильович на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор" судовий збір у розмірі 881,00 грн.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачем доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочинів, оскільки додаткова угода підписана особою - Сличком Дмитром Васильовичем за відсутністю необхідного обсягу цивільної дієздатності від імені товариства та за наявності власного інтересу, всупереч волі позивача, що суперечить положенням частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України та у відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання її недійсною. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено, адже в розумінні законодавчих норм телефонний номер НОМЕР_1 не є об`єктом матеріального світу, майном на яке розповсюджується право власності, надається у тимчасове платне користування абоненту за договором, який у даному випадку укладений між відповідачами за № від 01.11.2017 р. Також, телефонний номер є унікальним (неповторюваним) і надання телекомунікаційних послуг за одним і тим самим абонентським номером двом (або більше) абонентам (на два та більше кінцеві пристрої) є неможливим, і передача абонентського номеру у користування позивачу буде порушувати права відповідача-2, який його використовує на підставі чинного договору № від 01.11.2017 р.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення господарського суду міста Києва від 26.02.2019 р. у справі № 910/16833/18 скасувати в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказував на те, що телефонний номер вважається майновим правом, є номерним ресурсом, який передається в користування та за яким надаються телекомунікаційні послуги, а отже з огляду на визнання судом першої інстанції недійсною додаткової угоди до договору № від 01.11.2017 р., відповідно до положень частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України (застосування наслідків недійсності правочинів; реституція) наслідком недійсності цього правочину є надання послуг позивачу на підставі договору № 205031729 від 15.10.2013 р., оскільки телефонний номер НОМЕР_1 є унікальним та послуги за ним можуть надаватися відповідачем-1 лише позивачу. При цьому, за твердженням скаржника, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" та Сличком Дмитром Васильовичем правочин № 205191590 від 01.11.2017 р. не може породжувати будь-яких правових наслідків, тож суд першої інстанції дійшов хибних висновків щодо відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Сулім В.В., Дідиченко М.А., відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 14.05.2019 р.

25.04.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 14.05.2019 р. представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову та задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Представники відповідачів не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання. За висновками суду неявка представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка відповідачів не визнана судом обов`язковою, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представників відповідачів.

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15.10.2013 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор" (абонент) та товариством з обмеженою відповідальністю "Астеліт" (змінено найменування на товариство з обмеженою відповідальністю "Лайфселл") (оператор) укладено договір про надання телекомунікаційних послуг № 205031729 (абондоговір) (а.с. 22 том 1), за умовами якого оператор зобов`язується надавати телекомунікаційні послуги з використанням відповідних стандартів і технологій за наявними у нього ліцензіями відповідно до обраних абонентом тарифів та/або тарифних планів із числа установлених оператором (далі - тарифи), а абонент користується і своєчасно оплачує їх вартість відповідно до цього абондоговору, тарифів, умов і порядку надання телекомунікаційних послуг оператора (далі - умови), інших умов і правил, та нормативно-правових актів, що регламентують діяльність у сфері телекомунікації.

Пунктом 1.2 договору визначено, що умови, тарифи, абонентські картки (відповідного виду) та інші договори, додаткові угоди є невід`ємними частинами абондоговору, в яких в тому числі визначається номер телефону (абонентський номер).

31.01.2015 р. у зв`язку з перебуванням Сличка Дмитра Васильовича у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор", ним було подано до товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" заяву щодо тимчасового переоформлення користування належного йому абонентського номеру НОМЕР_1 на умовах договору № 205031729 від 15.10.2013 р. (а.с. 105 том 1).

Цією ж датою на виконання положень вищевказаного договору між абонентом та оператором укладено абонентську картку № НОМЕР_2 /1 до договору про надання телекомунікаційних послуг № 205031729, згідно якої за позивачем було закріплено корпоративний номер телефону НОМЕР_1 , номер Sim-картки НОМЕР_5.

За твердженням позивача, зазначений номер мобільного телефону надавався його клієнтам як контактний засіб зв`язку із товариством і в подальшому 17.09.2016 р. на підставі рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор" Сличка Дмитра Васильовича призначено на посаду директора товариства, а на підставі рішення загальних зборів учасників товариства від 12.10.2017 р. його звільнено із посади за власним бажанням.

З витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 01.11.2017 р. вбачається, що ОСОБА_3 є керівником позивача з 13.10.2017 р. (а.с. 25-30 том 1).

01.11.2017 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" (оператор) та Сличком Дмитром Васильовичем укладено договір № 205191590 (абондоговір; а.с. 107 том 1), за умовами якого оператор зобов`язується надавати телекомунікаційні послуги з використанням відповідних стандартів і технологій за наявними у нього ліцензіями (послуги) відповідно до обраних абонентом тарифів та/або тарифних планів із числа установлених оператором (далі - тарифи), а абонент користується і своєчасно оплачує їх вартість відповідно до цього абондоговору, тарифів, умов і порядку надання телекомунікаційних послуг, затверджених оператором (далі - умови), внутрішніх процедур оператора, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність у сфері телекомунікації, перелік та обсяги замовлених послуг встановлюються відповідно до тарифів, обраних абонентом.

Пунктом 1.2 договору визначено, що умови, тарифи, абонентські картки, а також додатки та додаткові угоди до абондоговору є невід`ємними частинами абондоговору, в яких в тому числі визначається номер телефону (абонентський номер, абонентська лінія), за яким надаються послуги. Укладання абондоговору без підписання абонкарти не допускається. Особливості надання та отримання окремих видів послуг можуть зазначатися в додатках до абондоговору.

01.11.2017 р. на виконання положень вищевказаного договору між абонентом та оператором укладено абонентську картку № НОМЕР_3 /1 до договору про надання телекомунікаційних послуг № 205191590 (а.с. 108 том 1), згідно якої за Сличко Д.В. закріплено номер телефону НОМЕР_1 , номер Sim-картки 031107458.

В цей же день, 01.11.2017 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" (оператор), товариством з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор" в особі Сличка Дмитра Васильовича (абонент) та фізичною особою-підприємцем Сличком Дмитром Васильовичем (новий абонент) укладено додаткову угоду до договору про надання телекомунікаційних послуг № 205191590 (далі - додаткова угода; а.с. 24 том 1) про переоформлення права користування телефонним номером до договору про надання послуг рухомого зв`язку № 205191590 від 01.11.2017 р., за умовами якої абонент (договір № 205031729) виражає згоду відмовитися від користування телекомунікаційними послугами за вказаним номером та передати новому абоненту у повному обсязі всі свої права та обов`язки за договором та діючими додатками до нього.

За умовами пунктів 2, 3 додаткової угоди новий абонент виражає згоду прийняти у повному обсязі всі права та обов`язку абонента за договором та діючими додатками до нього. Оператор зобов`язується підписати з новим абонентом договір про надання послуг рухомого (мобільного) зв`язку (№ договору нового абонента 205191590) та переоформити на нового абонента право користування телефонним номером НОМЕР_4 .

Додаткова угода набуває чинності з моменту укладення договору про надання послуг рухомого (мобільного) зв`язку новим абонентом (пункт 5 додаткової угоди).

06.12.2017 р. позивач звернувся до відповідача-1 з заявою, у якій повідомляв про безпідставне переведення номеру +01 з корпоративного обслуговування на фізичну особу-підприємця Сличко Д.В. та просив оперативно здійснити перевипуск SIM карти з вказаним номером, повернувши його на обслуговування в корпорацію відповідно до умов договору № 205031729 від 15.10.2013 р. (а.с. 106 том 1).

В подальшому позивач звертався до відповідача-1 із адвокатськими запитами. Так, у відповідь на адвокатський запит позивача від 16.01.2018 р. відповідачем-1 листом № 254/1 від 25.01.2018 р. (а.с. 72-73 том 1) повідомлено, що переоформлення абонентського номера відбулось 01.11.2017 р. в дилерському магазині Lifecell за адресою: м. Київ, Бесарабська площа, 2. В інших вимогах адвокатського запиту було відмовлено у зв`язку тим, що блокування SIM картки та видача нової клієнту не можуть бути предметом адвокатського запиту; запитувана інформація містить охоронювану законом таємницю про абонента. Окрім цього, оператором зазначено, що під час переоформлення права користування номера НОМЕР_1 з товариства з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор" на фізичну особу-підприємця Сличко Д.В., повноваження Сличка Д.В. , як представника юридичної особи, перевірялись та у відповідності до наявної у оператора інформації станом на 01.11.2017 р. Сличко Д.В. був уповноваженою особою товариства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч волі позивача, відповідач-1 здійснив переоформлення права користування телефонним номером НОМЕР_1 на відповідача-2, не перевіривши його повноваження діяти від імені товариства, чим порушив права позивача на користування телекомунікаційними послугами, які мали надаватись згідно договору про надання телекомунікаційних послуг № 205031729 від 15.10.2013 р. З цих підстав позивач просив визнати недійсною додаткову угоду від 01.11.2017 р. до договору про надання телекомунікаційних послуг № 205191590 від 01.11.2017 р. та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом припинення надання товариством з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" послуг Сличку Д.В. та поновлення надання послуг товариству з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор".

Задовольняючи частково позовні вимоги та визнаючи недійсною додаткову угоду від 01.11.2017 р. до договору про надання телекомунікаційних послуг № 205191590 від 01.11.2017 р., суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочинів, оскільки угода підписана особою - Сличком Дмитром Васильовичем за відсутністю необхідного обсягу цивільної дієздатності від імені товариства та наявності власного інтересу, всупереч волі позивача. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що в розумінні законодавчих норм телефонний номер НОМЕР_1 не є об`єктом матеріального світу та майном, на яке розповсюджується право власності, адже надається у тимчасове платне користування абонентам за договором, який у даному випадку укладений між відповідачами № від 01.11.2017 р. Також, телефонний номер є унікальним (неповторюваним) і надання телекомунікаційних послуг за одним і тим самим абонентським номером двом (або більше) абонентам (на два та більше кінцеві пристрої) є неможливим, передача абонентського номеру у користування позивача буде порушувати права відповідача-2, який його використовує на підставі чинного договору № від 01.11.2017 р.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Як роз`яснено в пунктах 2.1, 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення). Необхідно з урахуванням приписів ст. 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

У пунктах 1, 2 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12.05.1991 р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів", Законом України від 06.10.1998 р. № 161-XIV "Про оренду землі" та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Таким чином, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; волевиявлення та правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як вже зазначалось вище оспорювана додаткова угода від 01.11.2017 р. до договору про надання телекомунікаційних послуг № 205191590 від 01.11.2017 р. підписана товариством з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор" в особі Сличка Дмитра Васильовича. Однак, як зазначав позивач та не заперечував відповідач-2, на підставі рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор", оформленого протоколом № 12/10-17 від 12.10.2017 р., Сличка Дмитра Васильовича було звільнено із посади директора товариства за власним бажанням та з 13.10.2017 р. керівником товариства був ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 01.11.2017 р. (а.с. 25-30 том 1).

Враховуючи наведене, з 12.10.2017 р. Сличко Дмитро Васильович не перебував у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор" на час підписання спірної додаткової угоди.

Частинами 1, 2, 3 статті 92 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до частин 1, 3 статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України).

За приписами частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов`язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Пунктами 62.4.2, 63.1.1 Умов та порядку надання телекомунікаційних послуг товариства з обмеженою відповідальністю "Лайфселл", затверджених наказом № 752 від 24.04.2017 р. (а.с. 39-71 том 1), передбачено, що працівник оператора зобов`язаний перевіряти правосуб`єктність споживачів (абонентів) та повноваження їх представників, в тому числі під час процедури оформлення договірних документів.

Проте, доказів на підтвердження тих обставин, що станом на 01.11.2017 р. (дата укладення додаткової угоди) Сличко Д. В . був уповноваженою особою представляти інтереси від імені товариства з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор" сторонами до матеріалів справи не додано.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що додаткова угода від 01.11.2017 р. до договору про надання телекомунікаційних послуг № 205191590 від 01.11.2017 р. укладена Сличком Дмитром Васильовичем за відсутністю необхідного обсягу цивільної дієздатності від імені товариства з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор", за наявності власного інтересу, всупереч волі позивача, що суперечить положенням частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України (особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності) та у відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання її недійсною.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що апелянтом в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Відносно позовних вимог про зобов`язання відповідача-1 надавати телекомунікаційні послуги, які полягають у користуванні позивачем телефонним номером НОМЕР_1 колегія суддів зазначає на наступне.

Закон України "Про телекомунікації" визначає повноваження держави щодо управління та регулювання зазначеної діяльності, а також права, обов`язки та засади відповідальності фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у даній діяльності або користуються телекомунікаційними послугами.

Статтею 1 Закону України "Про телекомунікації" визначено, що абонент - споживач телекомунікаційних послуг, який отримує телекомунікаційні послуги на умовах договору, котрий передбачає підключення кінцевого обладнання, що перебуває в його власності або користуванні, до телекомунікаційної мережі; абонентський номер - сукупність цифрових знаків для позначення (ідентифікації) кінцевого обладнання абонента в телекомунікаційній мережі; оператор телекомунікацій - суб`єкт господарювання, який має право на здійснення діяльності у сфері телекомунікацій із правом на технічне обслуговування та експлуатацію телекомунікаційних мереж.

За змістом статті 69 Закону України "Про телекомунікації" номерний ресурс є технічно обмеженим ресурсом. Розробку та реалізацію технічної політики у формуванні номерного ресурсу здійснює Центральний орган виконавчої влади в галузі зв`язку. Розподіл, присвоєння та облік номерного ресурсу, видачу і скасування дозволів на його використання, державний нагляд за використанням номерного ресурсу здійснюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації. Основними засадами формування та розподілу номерного ресурсу є: 1) відкритість, недискримінаційність та об`єктивність, рівність прав на доступ до номерного ресурсу для усіх операторів телекомунікацій; 2) користування номерним ресурсом на дозвільній та платній основі; 3) створення резервної ємності номерів; 4) забезпечення раціонального використання номерного ресурсу; 5) приведення Національного плану нумерації України у відповідність із міжнародними вимогами.

Відповідно до частини 1 статті 70 Закону України "Про телекомунікації" номерний ресурс надається оператору телекомунікацій національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, на підставі дозволу на термін дії відповідної ліцензії, а якщо вид діяльності не ліцензується - на строк не менше п`яти років, для використання без права передачі іншим особам, крім випадків, визначених цим Законом, та випадків вторинного розподілу, відповідно до законодавства.

За умовами пункту 3 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012 р., договір про надання послуг є правочин, укладений між споживачем та оператором, провайдером, за яким оператор, провайдер зобов`язується на замовлення споживача надавати послуги, а споживач - їх оплачувати.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апелянта стосовно того, що наслідком недійсності додаткової угоди до договору № від 01.11.2017 р. є надання послуг позивачу на підставі договору про надання телекомунікаційних послуг № 205031729 від 15.10.2013 р.

За приписами частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи, телефонний номер НОМЕР_1 закріплений за Сличком Дмитром Васильовичем та використовується ним відповідно до договору про надання телекомунікаційних послуг № від 01.11.2017 р. та абонентської картки № /1 від 01.11.2017 р. до цього договору, укладених з товариством з обмеженою відповідальністю "Лайфселл".

Таким чином, підставою для надання телекомунікаційних послуг товариством з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" Сличку Д.В. є договір про надання телекомунікаційних послуг № від 01.11.2017 р., а не оспорювана додаткова угода від 01.11.2017 р. до договору про надання телекомунікаційних послуг № 205191590 від 01.11.2017 р., яка укладена між товариством з обмеженою відповідальністю "Лайфселл", товариством з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор" в особі Сличка Дмитра Васильовича (абонент) та фізичною особою-підприємцем Сличком Дмитром Васильовичем.

Доказів визнання правочину про надання телекомунікаційних послуг № від 01.11.2017 р. недійсним матеріали справи не містять, а отже в силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Тобто, визнання спірної додаткової угоди недійсною не припиняє правових підстав для надання телекомунікаційних послуг Сличку Д.В. за телефонним номером НОМЕР_1 у відповідності до умов договору № від 01.11.2017 р., оскільки зазначена угода за своїм змістом є лише неналежним чином отриманим погодженням від імені "Тікетс Консолідатор" на відмову від користування телекомунікаційними послугами за вказаним номером, в той час як підставою для надання послуг є діючий договір № від 01.11.2017 р.

Враховуючи наведене, позовні вимоги про зобов`язання відповідача-1 надавати телекомунікаційні послуги, які полягають у користуванні позивачем телефонним номером НОМЕР_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість апеляційної скарги, докази на підтвердження вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 26.02.2019 р. у справі № 910/16833/18, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Тікетс Консолідатор" на рішення господарського суду міста Києва від 26.02.2019 р. у справі № 910/16833/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 26.02.2019 р. у справі № 910/16833/18 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали справи № 910/16833/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29.05.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

В.В. Сулім