СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2019 р. Справа № 905/2401/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Дучал Н.М.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю представників сторін:

позивача - Драпак Е.О., довіреність №36.4-73107-01 від 28.12.2018 року;

відповідача - адвокат Наливай О.С., свідоцтво ДН № 4768 від 28.12.2016 року, ордер АА №123590 від 30.01.2019 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни (вх. №1102 Д/1-18)

на рішення господарського суду Донецької області від 28.02.2019 року у справі №905/2401/18, ухвалене в приміщенні господарського суду Донецької області (суддя Стукаленко К.І.), повний текст якого складено 05.03.2019 року

за позовом Маріупольської міської ради, м. Маріуполь, Донецька область

до Фізичної особи - підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни, м. Маріуполь, Донецька область

про стягнення внеску та пені за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Донецької області від 28.02.2019 року у справі №905/2401/18 позовні вимоги Маріупольської міської ради до Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни про стягнення внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою №349-001 від 01.12.2016 року у сумі 37848 грн. та пені у сумі 5704,16 грн., всього 43552,16 грн. - задоволено частково; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни на користь Маріупольської міської ради внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою №349-001 від 01.12.2016 року у сумі 18924 грн., пеню у сумі 494,22 грн. та судовий збір у сумі 785,61 грн.; в задоволенні позовних вимог в частині стягнення внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою №349-001 від 01.12.2016 року у сумі 18924 грн., пені у сумі 5209,94 грн. відмовлено.

Фізична особа - підприємець Тимофєєва Наталія Павлівна з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилась та звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 28.02.2019 року у справі №905/2401/18 в частині задоволення позовних вимог Маріупольської міської ради про стягнення з Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою №349-001 від 01.12.2016 року у сумі 18924 грн., пені у сумі 494,22 грн. та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог .

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

01.12.2016 року між Маріупольською міською радою та ФОП Тимофєєвою Наталією Павлівною було укладено договір №349-001 щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою, відповідно до умов якого замовник має намір розташувати на території м. Маріуполь тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності, за адресою: пр. Будівельників в Центральному районі м. Маріуполя, для торгівлі (хлібобулочними виробами), що є власністю замовника та погоджується на пайову участь в користуванні об`єктів благоустрою, які будуть використані для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

У зв`язку з тим, що з квітня 2014 року у м. Маріуполь проводилась антитерористична операція, тимчасову споруду встановлено ФОП Тимофєєвою Наталією Павлівною не було; ніякого користування об`єктом благоустрою підприємцем не здійснювалось.

Господарським судом Донецької області було зроблено не вірний висновок щодо наявності підстав для стягнення з відповідача пайового внеску у розмірі 18 924 грн., так як договір було розірвано 11.02.2017 року у зв`язку з несплатою пайового внеску протягом двох місяців; оскільки користування об`єктом благоустрою не відбувалося, підстав для нарахування такого внеску не було; розрахунок пені здійснено за період з 12.12.2017 року по 12.12.2018 року, проте, договір розірвано 11.02.2017 року, а тому нарахування пені повинно було здійснюватися протягом 6 місяців, після 11.02.2017 року, в межах строку позовної давності.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2019 року, суддею - доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.04.2019 року апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни на рішення господарського суду Донецької області від 28.02.2019 року у справі №905/2401/18 залишено без руху; Фізичну особу-підприємця Тимофєєву Наталію Павлівну зобов`язано було усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та роз`яснено, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

23.04.2019 року на адресу суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги (вх.№4165), а саме надання доказів сплати судового збору, яка долучена до матеріалів справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2019 року, у зв`язку з відпусткою судді Слободіна М.М., суддею - доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Дучал Н.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.04.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни на рішення господарського суду Донецької області від 28.02.2019 року у даній справі; учасникам справи встановлено строк до 20.05.2019 року на протязі якого вони мають право подати відзиви на апеляційну скаргу, призначено справу до розгляду на 27.05.2019 року о 10:30 годині.

07.05.2019 року Маріупольська міська рада звернулась до суду апеляційної інстанції з клопотанням про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції (вх.№4521), в якому просить доручити Донецькому апеляційному суду забезпечити проведення судового засідання по даній справі, в режимі відеоконференції, яке долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.05.2019 року задоволено клопотання Маріупольської міської ради про участь у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду даної справи в режимі відеоконференції; доручено Донецькому апеляційному суду забезпечити проведення відеоконференції у даній справі .

21.05.2019 року Фізична особа - підприємець Тимофєєва Наталія Павлівна також звернулась до суду апеляційної інстанції з клопотанням про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції (вх.№4980), в якому просить провести судове засідання в режимі відеоконференції, забезпечити проведення якої доручити Донецькому апеляційному суду , яке долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.05.2019 року задоволено клопотання Фізичної особи - підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни про участь у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи в режимі відеоконференції та доручено Донецькому апеляційному суду забезпечити проведення відеоконференції у справі за її клопотанням .

У судовому засіданні 27.05.2019 року представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення господарського суду Донецької області від 28.02.2019 року у даній справі в частині задоволення позовних вимог Маріупольської міської ради про стягнення з Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою №349-001 від 01.12.2016 року у сумі 18924 грн., пені у сумі 494,22 грн. та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог; представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

01.12.2016 року між Маріупольською міською радою та Фізичною особою - підприємцем Тимофєєвою Наталією Павлівною укладено договір №349-001 щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою, відповідно до п.1.1 якого замовник має намір розташувати на території м. Маріуполь тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності - торгівлі хлібобулочними виробами, за адресою: пр.Будівельників (№Ц п-з 044) в Центральному районі м. Маріуполя, що є власністю замовника та погоджується на пайову участь (внесок) в користуванні об`єктів благоустрою м. Маріуполь, які будуть використані (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

Площа об`єктів благоустрою м. Маріуполь, за використання яких здійснюється плата (внесок) за пайову участь в користуванні об`єктів благоустрою, складає 19 квадратних метрів (п. 1.2 договору).

Згідно п. 1.3 договору замовник зобов`язується взяти пайову участь (внесок) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь та перерахувати на рахунок позивача кошти на їх утримання, призначення платежу: плата за пайову участь (внесок) в користуванні об`єктом благоустрою м. Маріуполь.

Відповідно до п. 1.4 договору розмір пайової участі (внеску) в користуванні об`єктом благоустрою м. Маріуполь в розрахунку за рік становить 18924 грн. Щомісячний розмір пайової участі (внеску) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполя складає 83 грн. за один квадратний метр площі об`єктів благоустрою, тобто, арифметично щомісяця плата становить 1577 грн..

Згідно п.1.5 договору плата за пайову участь (внесок) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь здійснюється замовником: при розрахунку єдиним платежем - протягом двадцяти календарних днів після підписання договору, при розрахунках рівномірно протягом року - до 10 числа місяця, наступного за звітним, при розрахунках за розміщення тимчасових споруд для проведення гастрольних, розважальних, рекламних та інших заходів на термін до 10 діб - до початку проведення заходу.

Розділом II договору визначені права та обов`язки сторін, зокрема, замовник зобов`язується своєчасно оплатити пайову участь (внесок) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь відповідно до умов договору, а уповноважений орган має право вимагати від замовника своєчасної оплати пайової участі (внеску) в користування об`єктом благоустрою м. Маріуполь відповідно до умов договору.

Замовник у випадку несвоєчасної сплати внеску, передбаченого у розділі I договору, сплачує пеню в розмірі 120 відсотків облікової ставки НБУ за кожен день прострочення сплати від суми несплаченого платежу (п. 3.1 договору).

Згідно з п. 3.4. договору у разі двомісячної несплати пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою договір розривається в односторонньому порядку.

Відповідно до п. 4.1 договору, він набуває чинності з моменту його підписання сторонами.

Строк дії договору - один рік та продовжується автоматично на строк один рік за відсутності підтверджених фактів систематичного (більше трьох) порушення протягом останнього календарного року (п. 4.2 договору).

Строк дії договору - з 01.12.2016 року до 01.12.2017 року (п. 4.3 договору).

З матеріалів справи вбачається, що договір щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою №349-001 від 01.12.2016 року був укладений сторонами на підставі звернення Фізичної особи - підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни до Маріупольської міської ради з заявою про користування об`єктами благоустрою від 10.11.2016 року вх.№19/149-0402 в місці розміщення тимчасової споруди; функціональне призначення тимчасової споруди - реалізація хлібобулочних виробів; бажаний строк розміщення тимчасової споруди - з 01.12.2016 року до 01.12.2017 року.

Вказане вище стало підставою для звернення Маріупольської міської ради з відповідним позовом до господарського суду Донецької області.

28.02.2019 року господарським судом Донецької області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У частині 1 ст. 627 Цивільного кодексу України зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, між сторонами укладений договір №349-001 від 01.12.2016 року за умовами якого відповідач прийняв на себе зобов`язання взяти пайову участь (внесок) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь та перерахувати на рахунок позивача кошти на їх утримання при розрахунку єдиним платежем - протягом двадцяти календарних днів після підписання договору, при розрахунках рівномірно протягом року - до 10 числа місяця, наступного за звітним (п.1.5 договору).

Виходячи зі змісту ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України та з того, що при укладенні договору №349-001 від 01.12.2016 року відповідач не був позбавлений права на вільне визначення умов договору і на свій розсуд та із власної волі узгодив умови договору, господарський суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що відповідач тим самим в повній мірі погодився зі змістом договору, у тому числі з порядком та умовами здійснення платежів за договором і визнав умови щодо сплати внесків обов`язковими для виконання, прийнявши на себе ризик настання негативних наслідків невиконання умов договору.

Також, господарським судом першої інстанції вірно зазначено на те, що жодна зі сторін не зверталась до іншої сторони або до суду з вимогами про розірвання договору №349-001 від 01.12.2016 року протягом його дії та, що враховуючи відсутність звернень позивача з вимогою про розірвання договору в односторонньому порядку внаслідок двомісячної несплати відповідачем внесків, вірно вказано на те, що доводи відповідача стосовно розірвання договору №349-001 від 01.12.2016 року на підставі п.3.4 договору не знайшли свого підтвердження та не приймаються.

Обгрунтовано не прийнято місцевим господарським судом і посилання відповідача на невстановлення тимчасової споруди як на підставу звільнення від сплати платежів за договором , оскільки в договорі №349-001 від 01.12.2016 такі застереження відсутні.

За приписами ст.204 Цивільного кодексу України, відповідно до яких правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, виходячи з неспростування сторонами презумпції правомірності договору №349-001 від 01.12.2016 року, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до визначених п.1.5 договору строків оплати внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою (при розрахунках рівномірно протягом року - до 10 числа місяця, наступного за звітним) з урахуванням порядку обчислення строків, встановленого ст.254 Цивільного кодексу України, останнім днем оплати внеску за грудень 2016 року є 10.01.2017 року, за січень 2017 року - 10.02.2017 року, за лютий 2017 року - 10.03.2017 року, за березень 2017 року - 10.04.2017 року, за квітень 2017 року - 10.05.2017 року, за травень 2017 року - 12.06.2017 року, за червень 2017 року - 10.07.2017 року, за липень 2017 року - 10.08.2017 року, за серпень 2017 року - 11.09.2017 року, за вересень 2017 року - 10.10.2017 року, за жовтень 2017 року - 10.11.2017 року, за листопад 2017 року - 11.12.2017 року.

Господарський суд першої інстанції вірно встановив та також підтверджується матеріалами справи, що відповідач не здійснив оплати внеску у встановлений п.1.5 договору №349-001 від 01.12.2016 року строк, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 18924 грн. зі сплати внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою за період грудень 2016 року - листопад 2017 року; наявність вказаної заборгованості відповідачем не спростовано та дійшов вірного висновку про правомірність та доведеність матеріалами справи позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором №349-001 від 01.12.2016 року зі сплати внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою в розмірі 18924 грн. та задовольнив позов в цій частині .

А за таких обставин, не приймаються аргументи апелянта щодо того, що господарським судом першої інстанції було зроблено не вірний висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача пайового внеску у розмірі 18 924 грн., так як на його думку, договір було розірвано 11.02.2017 року, у зв`язку з несплатою пайового внеску протягом двох місяців та, що оскільки користування об`єктом благоустрою не відбувалося, підстав для нарахування такого внеску не було, оскільки не підтверджені доказами в розумінні ст.ст.76-79 ГПК України.

Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором №349-001 від 01.12.2016 року зі сплати внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою за період з 01.12.2017 року до 01.12.2018 року, місцевий господарський суд обгрунтовано виходив з такого.

Так, згідно ч.7 ст.180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до частини 1 ст.631Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Виходячи із встановленого п. 4.3 договору строку дії договору (з 01.12.2016 року до 01.12.2017 року), позовні вимоги в частині стягнення з відповідача плати за пайову участь у благоустрої за період з 01.12.2017 року до 01.12.2018 року, тобто поза межами строку дії договору, є безпідставними та в цій частині задоволенню не підлягають.

Господарський суд першої інстанції вірно зазначив на те, що посилання позивача на автоматичне продовження строку дії договору №349-001 від 01.12.2016 року на один рік на підставі п. 4.2 договору, до уваги не приймається як таке, що спростовується матеріалами справи, за якими вбачається наявність систематичних порушень відповідачем умов договору в частині невиконання прийнятого за його умовами обов`язку зі сплати внеску щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою.

Місцевим господарським судом враховано правову позицію Європейського суду з прав людини, наведену в п. 58 рішення від 10.02.2010р. (заява №4909/04) по справі «Серявін та інші проти України» щодо наведення підстав прийняття судом відповідних рішень, їх належного мотивування та обґрунтування, у тому числі з метою демонстрування сторонам, що вони були почуті судом та обгрунтовано не прийнято до уваги посилання позивача на встановлення систематичних порушень саме п. 2.6. Положення про розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, затвердженого рішенням Маріупольської міської ради від 28.09.2016 №7/11-729 (зі змінами), допущення яких, на думку позивача, є перешкодою для продовження строку дії договору №349-001 від 01.12.2016, як такі, що не доведені матеріалами справи.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача за порушення строків оплати внесків за договором пені у сумі 5704,16грн., місцевим господарським судом вірно встановлено, що пеня нарахована позивачем на підставі п.3.2 договору №349-001 від 01.12.2016 року, за умовами якого у випадку несвоєчасної оплати внесків замовник сплачує пеню в розмірі 120 відсотків облікової ставки НБУ за кожен день прострочення сплати від суми несплаченого платежу.

Так, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п. 3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч.1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлений період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. При цьому, законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

За умовами договору №349-001 від 01.12.2016 року договірні умови щодо збільшення або зменшення строку нарахування пені відсутні.

Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Умовами договору №349-001 від 01.12.2016 року не передбачено збільшення строку позовної давності в порядку, визначеному ст. 259 Цивільного кодексу України.

За приписами ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Господарським судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач звернувся до місцевого господарського суду з даним позовом 17.12.2018 року, отже, строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені, нарахованої до 16.12.2017 року включно, є таким, що ним пропущений.

Перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА. ЗАКОН» здійснений перерахунок пені з дотриманням вимог п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та з урахуванням заяви відповідача про пропуск позивачем встановленої ст. 258 Цивільного кодексу України спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені, про що йдеться у його відзиві на позовну заяву, колегія суддів зазначає, що перерахунок є арифметично вірним та правомірною є вимога в частині стягнення пені у сумі 494,22 грн., у тому числі: пені у сумі 18,79 грн. за прострочення внеску за червень 2017 року у сумі 1577 грн. (граничний день оплати 10.07.2017 року; період нарахування пені з урахуванням строку позовної давності 17.12.2017 року - 10.01.2018 року); пені у сумі 43,34 грн. за прострочення внеску за липень 2017 року у сумі 1577 грн. (граничний день оплати 10.08.2017 року; період нарахування 17.12.2017 року - 10.02.2018 року); пені у сумі 67,92 грн. за прострочення внеску за серпень 2017 року у сумі 1577 грн. (граничний день оплати 11.09.2017 року; період нарахування 17.12.2017 року - 11.03.2018 року); пені у сумі 94,36 грн. за прострочення внеску за вересень 2017 року у сумі 1577 грн. (граничний день оплати 10.10.2017 року; період нарахування 17.12.2017 року - 10.04.2018 року); пені у сумі 120,80 грн. за прострочення внеску за жовтень 2017 року у сумі 1577 грн. (граничний день оплати 10.11.2017 року; період нарахування 17.12.2017 року - 10.05.2018 року); пені у сумі 149,01 грн. за прострочення внеску за листопад 2017 року у сумі 1577 грн. (граничний день оплати 11.12.2017 року; період нарахування 17.12.2017 року - 11.06.2018 року).

А тому, господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що позов в частині стягнення пені у сумі 494,22 грн. підлягає задоволенню, а в решті вимог щодо стягнення пені позов не підлягає задоволенню за спливом строку позовної давності.

За таких обставин, не приймаються аргументи апелянта щодо того, що господарським судом першої інстанції було здійснено не вірний розрахунок пені за період з 12.12.2017 року по 12.12.2018 року, оскільки на його думку не враховано того факту, що договір розірвано 11.02.2017 року, а тому нарахування пені повинно було здійснюватися протягом 6 місяців, після 11.02.2017 року, в межах строку позовної давності.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову частково відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, п.1 ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 28.02.2019 року у справі №905/2401/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29.05.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя Н.М. Дучал