ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"16" травня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/377/19

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Гут С.Ф.

При секретарі судового засідання Борисовій Н.В.

За участю представників сторін:

від позивача: Масін О.В. - на підставі свідоцтва;

від відповідача: не з`явився.

розглянувши справу №916/377/19 за позовом Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області до Фізичної особи-підприємця Ясенюка Андрія Йосиповича про стягнення 273 801,68 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

15.02.2019 року позивач - Лиманська сільська рада Татарбунарського району Одеської області звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. ГСОО № 390/19) до відповідача - Фізичної особи-підприємця Ясенюк Андрія Йосиповича про стягнення 273 801,68 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.02.2019р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та підготовче засідання призначити на "19" березня 2019 р. о 10:00 год.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.03.2019р. було відкладено підготовче засідання на "04" квітня 2019 р. о 11:30 год.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.04.2019р. було закрито підготовче провадження у справі №916/377/19 із призначенням справи до судового розгляду по суті на 18.04.2019р. о 12:35 год.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.04.2019р. було відкладено судове засідання на "16" травня 2019 р. о 10:30 год.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМАГРО» в судові засідання по справі не з`явився, правом на відзив в порядку ст. 165 ГПК України не скористався. Ухвали господарського суду Одеської області були направлені за належною адресою відповідача, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, а тому за приписами ч.7 ст.120ГПК України відповідач вважається повідомленим належним чином про відкриття провадження у справі.

За приписами ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

16.05.2019р. судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Позивач, Лиманська сільська рада Татарбунарського району Одеської області, звернувся з позовом до господарського суду Одеської області про стягнення з відповідача, до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованості по платі за користування земельною ділянкою у розмірі 273 801,68 грн., яка складається з 208 846,63грн. - основного боргу, 8078,00грн.- 3% річних, 24 831,31грн. - пені та 32 045,63грн. - інфляційних втрат.

В обґрунтування своїх вимог посилається на реєстрацію відповідачем права власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26273414), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , - на земельній ділянці загальною площею 0,9га, наявність відповідного запису в державному реєстрі стосовно нерухомого майна, використання відповідачем у період з 01.01.2016р. по 01.11.2018р. земельної ділянки без правовстановлюючих документів, Акт № 3 від 22.11.2018 постійної комісії з питань земельних відносин, природокористування, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища та благоустрою Лиманської сільської ради. Вказує на понесення збитків від використання земельної ділянки, на якій знаходиться база відпочинку "Волинянка", в розмірі 347 289,59грн.

Крім того, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача 8078,00грн. - 3% річних, 24 831,31грн. - пені та 32 045,63грн. - інфляційних втрат.

Даний спір виник з приводу нерухомого майна, оскільки позов заявлено безпосередньо щодо стягнення збитків, які виникли в результаті використання відповідачем земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

За положеннями до ч. ч.1, 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

В якості доказів представником позивача надано суду:

- Акт №3 з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 22.11.2018, яким встановлено, що земельна ділянка, яку використовують, розташована: АДРЕСА_1 ; площа вказаної земельної ділянки - 0,9 га; термін використання - з 23.12.2008 по теперішній час; підстави використання відсутні; розмір збитків, завданих власнику землі або землекористувачу: 347 289,59 грн.;

- Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (довідка 116598821 від 10.03.2018), з якої вбачається, що відповідачеві належить за вказаною адресою база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » загальною площею 305,2 кв.м.

- Рішення Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області 7 сесії VI скликання «Про затвердження ставок оренди землі державної власності в межах с. Лиман на 2012 рік».

Стаття 15 ЦК України визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Господарський суд звертає увагу на те, що згідно з наданими позивачем відомостями щодо нерухомого майна, загальна площа об`єкту становить 305,2 кв.м.

Разом з цим, представник позивача зазначає, що фактично використовується земельна ділянка площею 0,9 га. В якості доказу посилається на Акт № 3 від 22.11.2018р. "з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам" постійної комісії з питань земельних відносин, природокористування, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища та благоустрою Лиманської сільської ради.

Як вбачається з самого Акту №3, він підписаний головою постійної комісії та двома з трьох членів постійної комісії. Крім відсутності одного з підписів, суд звертає увагу також на те, що в Акті не зазначено конкретне місце розташування земельної ділянки, не зазначено, за якими ознаками визначено саме такий розмір використання її саме відповідачем, не вказано якими засобами було виміряно площу в розмірі 0,9 га. Згідно з наданими документами, до Акту не складались будь-які схематичні плани або інша технічна документація на пояснення вказаних питань.

Таким чином, позивачем не надано відповідних доказів, які б дозволили суду встановити, про яку саме земельну ділянку йдеться.

Крім того, Акт №3 лише констатує розмір завданих збитків в сумі 347 289,59 грн. без будь-якого розрахунку та використаних вихідних даних.

Сукупність наведених обставин створює у суду певні сумніви щодо вказаного Акту №3 від 22.11.2018р. як доказу, що міг би довести фактичне використання відповідачем зазначеної земельної ділянки.

Надане позивачем Рішення Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області «Про затвердження ставок оренди землі державної власності в межах с. Лиман на 2012 рік» від 25.11.2011р. за своїм змістом не може розглядатися як доказ зайняття земельної ділянки відповідачем за заявлений період. З матеріалів справи вбачається, що позивач посилається на нього лише з приводу здійснення розрахунку заявленої до стягнення суми в частині нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Виходячи з наданих позивачем доказів по справі, суд вважає недоведеним факт зайняття відповідачем земельної ділянки площею 0,9 га у період з 01.01.2016р. по 01.11.2018р. Недоведеність цього факту в свою чергу позбавляє суд можливості застосування до відповідача будь-яких негативних наслідків такого зайняття та унеможливлює задоволення позовних вимог насамперед щодо стягнення 208 846,63 грн. основного боргу.

Щодо вимог про стягнення пені, в позові такої правової норми не визначено. Договором відповідальність сторін у вигляді пені не встановлювалась через відсутність договірних відносин між сторонами взагалі.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного Кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Частина 3 вказаної статті встановлює, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Ч.2 ст.551 Цивільного Кодексу України зазначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Доказів встановлення до виниклих між сторонами правовідносин розміру пені договором або актом цивільного законодавства суду не надано.

За таких обставин вимоги позивача про стягнення 24 831,31 грн. - пені задоволенню не підлягають.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 8 078,00грн. - 3% річних та 32 045,63 грн. - інфляційних втрат.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з цим, в зв`язку з недоведеністю вимог щодо наявності основного зобов`язання, у суду відсутні підстави для стягнення вказаних сум інфляційних та трьох відсотків річних.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).

За вказаних вище обставин, позов Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 273 801,68 грн. - задоволенню не підлягає.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України позивача витрати по сплаті судового збору, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 86, 130, 175, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області до Фізичної особи-підприємця Ясенюка Андрія Йосиповича про стягнення 273 801,68 грн. - відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 27 травня 2019 р.

Суддя С.Ф. Гут