ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року Справа № 906/1126/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Гладка Л.А.

за участю представників сторін:

позивача: Манкевич О.А.

відповідача: Малий М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" на рішення господарського суду Житомирської області від 05.03.2019р. у справі №906/1126/18, ухвалене суддею Вельмакіна Т.М., повний текст рішення складено 15.03.2019 р.

за позовом Фізичної особи підприємця Манкевича Олександра Андрійовича

до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод"

про стягнення 243 940,00 грн.

Фізична особа-підприємець Манкевич Олександр Андрійович звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" 189 382,00 грн пені, 19 994,00грн 3% річних, 34 564,00грн інфляційних.

Підставою позовних вимог є невиконання відповідачем основного грошового зобов`язання, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 189 382,00грн пені, 19 994,00грн 3% річних та 34 564,00грн інфляційних.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 05.03.2019 р. позов Фізичної особи підприємця Манкевича Олександра Андрійовича до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" про стягнення 243 940,00 грн. - задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" на користь Фізичної особи - підприємця Манкевича Олександра Андрійовича - 189 373, 70 грн. пені; 19 992,74 грн 3% річних; 24 622,25 грн. інфляційних; 3 509,83 грн судового збору. У стягненні 8,30 грн пені, 1,26 грн 3% річних та 9941,75 грн. інфляційних відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить відстрочити сплату судового збору за подання апеляційної скарги та скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 05.03.2019 р. у справі №906/1126/18 в частині стягнення пені в розмірі 189 373,70 грн. та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з ДП "Житомирський бронетанковий завод" на 99%.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник звертає увагу на те, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення розміру пені винесено без урахування поданих відповідачем документів та обставин справи, які мають істотне значення. Відтак, рішення винесене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема, скаржник звертає увагу на те, що відповідачем договірні зобов`язання виконувались належним чином, однак тривалий час провести належну оплату по Договорам було не можливим з причин, що не залежали від ДП «Житомирський бронетанковий завод».

Фінансовий стан скаржника залежить від специфіки роботи ДП «Житомирський бронетанковий завод», яка полягає у тому, що розрахунки за поставлену постачальниками продукцію, у тому числі із позивачем, можуть бути проведені лише після повного проведення ремонту військової техніки, прийняття її після випробувань військовим представництвом Міністерства оборони України, перевірки розрахунково-калькуляційних матеріалів щодо понесених підприємством витрат на ремонт одиниці техніки. Тривалою є процедура погодження філією ВП 637 МОУ розрахунково-калькуляційних матеріалів, процес зарахування витрат за поставлену Продукцію контрагентами, до ціни Договорів (Державних контрактів), укладених з Міністерством оборони.

Отримання та надходження коштів по основному виду діяльності відповідача, залежить від наявності погодження філією ВП 637 МОУ РКМ та впливає на момент отримання коштів. Саме тому мають місце порушення строків розрахунків із позивачем, що допущені не з вини підприємства.

Крім того, позивачем, в обґрунтування стягнення штрафних санкцій, не надано суду доказів, що підтверджують розмір збитків, завданих неналежним виконанням апелянтом його зобов`язань, зокрема наявність обставин, які мають істотне значення, що підтверджують навмисний характер невиконання апелянтом своїх зобов`язань перед позивачем. А також не подано доказів, щодо негативних наслідків, понесених позивачем в розумінні положень ст.224 Цивільного кодексу України, не втрачено або пошкоджено майно позивача, а також інше, тобто штрафні санкції носять виключно компенсаційний характер.

На підставі вище викладеного, з урахуванням приписів ст.233 Господарського кодексу України: збитки позивачу не завдано; невчасне виконання зобов`язань по Договору не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин.

Частиною 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи вищевикладене до господарського суду Житомирської області було подано клопотання про зменшення штрафних санкцій на 99%, однак судом першої інстанції враховані не всі обставини, що є істотними (виключними) та відмовлено у його задоволенні.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.04.2019 р. відмовлено в задоволенні клопотання Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" про відстрочення сплати судового збору. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" на рішення господарського суду Житомирської області від 05.03.2019р. у справі №906/1126/18 - залишено без руху. Зобов`язано апелянта - Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод" протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки.

06.05.2019 р. на адресу апеляційного суду на виконання вимог ухвали суду надійшли докази сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі та заява про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.05.2019 р. поновлено Державному підприємству "Житомирський бронетанковий завод" строк на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Житомирської області від 05.03.2019 р., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" на рішення господарського суду Житомирської області від 05.03.2019 р. у справі №906/1126/18 та призначено справу до розгляду.

У судовому засіданні представник Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" підтримав доводи апеляційної скарги та надав додаткові пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 05.03.2019 р. прийняте з порушення норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 05.03.2019 р. у справі №906/1126/18 в частині стягнення пені в розмірі 189 373,70 грн. та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з ДП "Житомирський бронетанковий завод" на 99%.

У судовому засіданні представник Фізичної особи підприємця Манкевича Олександра Андрійовича заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 05.03.2019 р. у справі №906/1126/18 є законним та обґрунтованим, тому просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 03.05.2017 р. між Державним підприємством «Житомирський бронетанковий завод» (покупець, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Манкевичем Олександром Андрійовичем (постачальник, позивач) укладено договір № 224 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язався передати у власність, а покупець - прийняти й оплатити продукцію, вказану у специфікаціях, надалі - "продукція", на умовах та в строки, передбачені Договором.

Пунктом п. 2.1 цього Договору сторони визначили, що кількість, ціна та номенклатура продукції вказується у специфікаціях, що є невід`ємною частиною договору.

За умовами п. 4.1. Договору, поставка продукції здійснюється за цінами, визначеними у відповідній специфікації і включаються всі податки, збори й інші обов`язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування й інші витрати, пов`язані з поставкою продукції. Загальна сума договору складається із сум специфікацій, які є невід`ємною частиною Договору.

Оплата за поставлену продукцію здійснюється на умовах, вказаних у специфікаціях. Датою оплати продукції вважається дата списання коштів з поточного рахунка покупця (п. 5.2. Договору).

Пунктом 7.2. Договору передбачено, що у випадку порушення більш ніж на 30 календарних днів строку оплати продукції, покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період нарахування пені, від суми заборгованості, за кожен день не виконання зобов`язань.

Відповідно до п. 10.6 Договору, по всіх видах зобов`язань, вимог і відповідальності сторін за цим договором сторони домовилися встановити позовну давність тривалістю три роки (за винятком випадків, коли законом передбачено більш тривалу позовну давність).

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

На виконання умов Договору №224 та специфікацій, у період з 22 червня 2017 року по 11 травня 2018 року позивачем було поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 1 786 921,84грн, однак відповідач, в порушення п. 5.2. Договору, провів лише часткову оплату в розмірі 603 792,06грн., внаслідок чого загальна сума невиконаного відповідачем зобов`язання з оплати отриманого товару в межах укладеного договору склала 1 027 000,72 грн.

У зв`язку з фінансовими труднощами відповідача, 17.07.2018 між сторонами укладено договір про реструктуризацію вищевказаної заборгованості (далі - Договір реструктуризації), згідно якого відповідач визнав суму боргу в розмірі 1 027 000,72 грн та зобов`язався здійснювати її погашення визначеними частинами до 25 числа кожного місяця, починаючи з місяця, в якому укладено даний договір.

Позивач пояснює, що оскільки жодного платежу за весь час до моменту проведення нарахувань штрафних санкцій проведено не було, заборгованість було стягнуто за рішеннями господарського суду Житомирської області у справах №906/830/18, №906/903/18, 906/967/18.

Однак, як вказує позивач, не зважаючи на наявність рішень суду, заборгованість відповідача за поставлену продукцію на час подачі позову становила 923 575,48 грн.

Враховуючи вищевказане, за невиконання відповідачем основного грошового зобов`язання позивач просить стягнути з останнього 189 382,00 грн. пені, 19 994,00 грн. 3% річних та 34 564,00грн інфляційних.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 05.03.2019 р. позов Фізичної особи підприємця Манкевича Олександра Андрійовича до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" про стягнення 243 940,00 грн. задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" на користь Фізичної особи - підприємця Манкевича Олександра Андрійовича - 189 373, 70 грн. пені; 19 992,74 грн 3% річних; 24 622,25 грн. інфляційних; 3 509,83 грн судового збору. У стягненні 8,30 грн пені, 1,26 грн 3% річних та 9 941,75 грн. інфляційних відмовлено.

Апеляційний суд, перевіривши наведені доводи апеляційної скарги, встановивши обставини, які підлягали встановленню на підставі доказів, наявних у матеріалах справи, не знайшов підстав для задоволення поданої скарги.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору №224 від 03.05.2017, з урахуванням укладеного 17.07.2018 договору про реструктуризацію заборгованості.

Обставини щодо неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договорами з позивачем встановлені рішеннями господарського суду Житомирської області у справах №906/830/18, №906/903/18, №906/967/18, і згідно положень ст.75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Норми цієї статті також покладають на кожну сторону обов`язок вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Такі ж правові наслідки випливають з положень статті 526 Цивільного кодексу України, що розуміється апеляційним судом у поєднанні з п.3 ст.611 ЦК України.

Як передбачено ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Розмір пені, виходячи з норми ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Період нарахування, згідно з приписами ч.6 ст. 232 ГК України, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Судом першої інстанції проаналізовано наведені положення закону у поєднанні з умовами договору, зокрема п.5.2. договору №224, згідно з яким оплата за поставлену продукцію здійснюється на умовах, вказаних в специфікаціях, датою оплати продукції вважається дата списання коштів з поточного рахунку покупця, а також п.7.2 договору, згідно якого у разі порушення більш ніж на 30 календарних днів строку оплати продукції, покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період нарахування пені, від суми заборгованості, за кожен день невиконання зобов`язань та перевірено розрахунки позивача.

З розрахунку позивача вбачається, що пеню нараховано по кожній поставці (видатковій накладній) за 6 місяців з моменту виникнення заборгованості, з урахуванням визначеного у специфікаціях строку оплати та фактичних сплат.

Помилки при здійснення розрахунку, а саме: суму заборгованості за поставкою по видатковій накладній №231 від 12.12.2017 позивачем помилково визначено у розмірі 4 893,00грн, тоді як вірна її сума становить 4 892,16грн, що призвело до нарахування пені за період з 28.12.2017 по 04.03.2018 на суму 55920,00 грн, тоді як вірною є сума заборгованості за вказаний період у розмірі 55919,16 грн. Крім того, по заборгованості за видатковими накладними №1402-01 та №1402-02 від 14.02.2018 на загальну суму 9 720,00 грн. позивачем невірно визначено дату початку розрахунку - 01.03.2018, тоді як вірною датою є 02.03.2018 (14.02.2018 - дата надходження товару по вказаним накладним + 15 днів згідно специфікації №21), які встановив суд першої інстанції, цілком підтверджені апеляційним судом при апеляційному перегляді.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що сума пені складає 189 373, 70 грн. Тому, у стягненні 8,30 грн пені відмовлено правомірно.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що при їх розрахунку допущено аналогічні помилки, що й при нарахуванні пені.

Згідно здійсненого судом перерахунку 3% річних, колегія суддів встановила, що обгрунтовано заявлена до стягнення їх сума становить 19 992,74 грн. У стягненні 1,26 грн 3% річних відмовлено - правомірно.

Що стосується інфляційних, то судом першої інстанції правомірно враховано, що згідно абз. 2, 3 п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права", сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Однак, при здійсненні розрахунку інфляційних позивачем не було враховано дифляційні процеси, що вплинуло на обгрунтованість вимоги в цій частині. За розрахунком суду, здійсненого за визначений позивачем період, сума правомірно заявлених до стягнення інфляційних складає 24 622,25 грн. Відтак, колегія суддів погоджується, що у стягненні 9 941,75 грн. інфляційних слід відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначив, що ДП "Житомирський бронетанковий завод" є державним комерційним підприємством, заснованим на державній власності та передане в управління ДК "Укроборонпром". Головним завданням ДП "Житомирський бронетанковий завод" є виготовлення військових транспортних засобів, здійснення ремонту, модернізації бронетанкової техніки і майна, автомобільної техніки та ін.

Відповідач є стратегічним підприємством і приймає участь у посиленні обороноздатності України (здійснює відповідні види ремонту військової броньованої техніки) в час проведення на сході країни анти терористичної операції на території Луганської та Донецької областей.

Також, апелянт звертає увагу на те, що тяжкий фінансовий стан підприємства, який виник в кінці 2017 року, наявність договірних та боргових зобов`язань, нарахування та виплату підприємством податків, зборів та інших обов`язкових платежів, заробітної плати працівникам підприємства, застосування штрафних санкцій (пені) несуть відповідачу додаткові збитки.

Крім того, скаржник звертає увагу на те, що відповідачем договірні зобов`язання виконувались належним чином, однак тривалий час провести належну оплату по Договорам було не можливим з причин, що не залежали від ДП «Житомирський бронетанковий завод».

Фінансовий стан скаржника залежить від специфіки роботи ДП «Житомирський бронетанковий завод». Розрахунки за поставлену постачальниками продукцію, у тому числі із позивачем можуть бути проведені лише після повного проведення ремонту військової техніки, прийняття її після випробувань військовим представництвом Міністерства оборони України, перевірки розрахунково-калькуляційних матеріалів щодо понесених підприємством витрат на ремонт одиниці техніки. Тривалою є процедура погодження філією ВП 637 МОУ розрахунково-калькуляційних матеріалів, процес зарахування витрат за поставлену Продукцію контрагентами, до ціни Договорів (Державних контрактів), укладених з Міністерством оборони.

Отримання та надходження коштів по основному виду діяльності відповідача, залежить від наявності погодження філією ВП 637 МОУ РКМ та впливає на момент отримання коштів. Саме тому мають місце порушення строків розрахунків із позивачем, що допущені не з вини підприємства.

Крім того, скаржник стверджує, що позивачем, в обґрунтування стягнення штрафних санкцій, не надано суду доказів, що підтверджують розмір збитків завданих неналежним виконанням апелянтом його зобов`язань, зокрема наявність обставин, які мають істотне значення, що підтверджують навмисний характер невиконання апелянтом своїх зобов`язань перед позивачем. А також не подано доказів, щодо негативних наслідків понесених позивачу в розумінні положень ст.224 Цивільного кодексу України, не втрачено або пошкоджено майно позивача, а також інше, тобто штрафні санкції носять виключно компенсаційний характер.

Враховуючи вище викладене колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Поняття "фінансовий стан підприємства" визначено у спільному наказі Міністерства фінансів України та Фонду державного майна України №49/121 від 26.01.2001, яким затверджено Положення про порядок здійснення аналізу фінансового стану підприємств, що підлягають приватизації (надалі-Положення).

Пунктом 1.1. Положення визначено, що фінансовий стан підприємства - це сукупність показників, що відображають наявність, розміщення і використання ресурсів підприємства, реальні й потенційні фінансові можливості підприємства.

Відповідно до пунктів 3.1 та 3.2 Положення, основним джерелом інформації для фінансового аналізу є фінансова звітність підприємства за два останні календарні роки та за останній звітній період. Фінансовий аналіз підприємства складається з таких етапів: оцінка майнового стану підприємства та динаміка його зміни; аналіз фінансових результатів діяльності підприємства; аналіз ліквідності; аналіз ділової активності; аналіз платоспроможності (фінансової стійкості); аналіз рентабельності.

Доказами матеріального становища можуть бути фінансова звітність, в тому числі Форма 1 "Баланс"; співвідношення загального обсягу кредиторської та дебіторської заборгованості звіт про фінансові результати і дебіторську та кредиторську заборгованість (форма N1-Б); наявність або відсутність грошових коштів на розрахункових рахунках підприємства Форма 2 "Звіт про рух грошових коштів"; наявність або відсутність основних та оборотних засобів та їх вартість; розмір та вартість інших матеріальних активів підприємства.

Однак, скаржником не надано апеляційному суду доказів на підтвердження викладених в скарзі обставин, відповідачем, що унеможливлює здійснення судом об`єктивної оцінки наведених відповідачем обставин.

До того ж, ч. 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Тобто, скрутний фінансовий стан не є підставою для невиконання зобов`язань за договором та для звільнення від відповідальності за таке невиконання.

Крім того, колегія суддів, бере до уваги, що позивач договором про реструктуризацію заборгованості надавав відповідачу можливість провести оплати за отриманий товар з розстрочкою платежу, однак відповідач умови Договору реструктуризації не виконав.

Будь-яких доказів того, що на підприємстві відповідача існують виключні обставини, які давали б підстави для зменшення розміру штрафних санкцій, до матеріалів справи не надано.

Наведені обставини про те, що скаржник є стратегічним підприємством, яке приймає участь у посиленні обороноздатності України, не є виключною обставиною, що дає можливість суду зменшувати розмір неустойки за неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань.

З огляду на вищезазначене, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, враховуючи вищезазначені положення законодавства та обставини справи у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" на рішення господарського суду Житомирської області від 05.03.19р. у справі №906/1126/18 - залишити без задоволення, рішення господарського суду Житомирської області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №906/1126/18 повернути господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "28" травня 2019 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.