ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2019 року Справа № 903/802/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В. , суддя Савченко Г.І.

при секретарі судового засідання Кужель Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на рішення господарського суду Волинської області від 12.02.19р. (повний текст - 15.02.2019р.) у справі №903/802/18 (суддя Войціховський В.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", м.Київ

до Відкритого акціонерного товариства "Ковельське АТП-0202", с.Вербка Ковельського району

про стягнення 3 859 256,42грн.

за участі представників:

позивача - Сушко Т.В., довіреність №09/12/526 від 03.12.2018р. (в режимі відеоконференції);

відповідача не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 12.02.19р. (повний текст - 15.02.2019р.) у справі №903/802/18 задоволено частково позов Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" до Відкритого акціонерного товариства "Ковельське АТП-0202" про стягнення 3859256,42грн.

Стягнуто з Відкритого акціонерного товариства "Ковельське АТП-0202" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 26663,02грн. відсотків за користування кредитом, 910,45грн. плати за управління кредитом, 312 931,65грн. суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по кредиту, 33260,24грн. суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по відсоткам, 1348,77грн. суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по платі за управління кредитом, а всього 375114,13 грн. та 5 626,71грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору. В позові в частині стягнення 1824928,75 грн. відсотків за користування кредитом, 61 585,55 грн. плати за управління кредитом, 500245,26 грн. суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по кредиту, 1061908,00 грн. суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по відсоткам, 35474,73 грн. суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по платі за управління кредитом відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою (вх.№712/19 від 21.03.2019р., арк.справи 183-193).

Скаржник вважає рішення господарського суду Волинської області від 12.02.2019р. у справі №903/802/18 незаконним, необґрунтованим, винесеним із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що рішення господарського суду Волинської області від 11.10.2010р. у справі №5/118-50 не виконане, увесь цей час позичальник ухиляється від виконання зобов`язань та не виконує своїх зобов`язань по Кредитному договору та рішенню суду.

Посилання суду на правову позицію Верховного Суду України від 02.12.2015р. у справі N6-249цс15 вважає безпідставними у зв`язку із тим, що така позиція стосується строків позовної давності за вимогами про дострокове погашення кредиту.

Зазначає, що суд першої інстанції всупереч умовам кредитного договору, нормам чинного законодавства про обов`язковість договору, неможливість в односторонньому порядку припинити умови договору, прийшов до необґрунтованого висновку про припинення Кредитного договору.

Матеріалами справи не доведено, що із зміною строків погашення кредиту змінились інші умови Кредитного договору, а тим більше не має доказів припинення такого Кредитного договору.

Також вважає, що судом першої інстанції безпідставно застосовано у справі висновки Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12 щодо припинення Кредитного договору у зв`язку із зверненням до суду та втрати можливості нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком кредитування по кредитному договору, який був предметом розгляду у справі №444/9519/12 не було передбачено, не було визначено строк дії кредитного договору, а визначено лише строк кредитування - дата, коли кредит підлягає поверненню.

Згідно з п.36 Постанови Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12 зазначено, що «сторони строк дії договору у справі №444/9519/12 окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування», тобто визначили лише порядок та строки виконання зобов`язань по договору. Отже, умови Кредитного договору у справі №444/9519/12 не відповідають умовам Кредитного договору, по якому виник спір, який є предметом розгляду у справі №903/802/18, оскільки в п.6.5. даного Кредитного договору №73 від 13.11.2007р. позивач та відповідач погодили що цей Договір діє до повного повернення позичальником отриманих сум кредитних коштів, сплати в повному обсязі відсотків за користування ним та повного виконання Позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих на себе згідно умов цього договору, і що встановив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Згідно з частиною 3 статті 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. Так як кредит не повернуто, Кредитний договір діє, не припинений, в тому числі діючими є обов`язки відповідача щодо повернення кредиту та сплати процентів в тому числі процентів за неправомірне використання кредиту на підставі п.3.2. Кредитного договору.

Отже, якщо умовами Кредитного договору чітко передбачено, що проценти сплачуються по день повного погашення кредиту, і це відповідає положенню параграфу 1 глави 71 ЦК України, то проценти повинні нараховуватись та сплачуватись до дати повного погашення кредиту. Наданий суду Кредитний договір не містить будь-яких інших умов щодо нарахування та виплати процентів за користування кредитом, крім як домовленості сплати процентів до дня повного погашення кредиту (п.3.2 Кредитного договору).

Апелянт також стверджує, що судом першої інстанції помилково не взято до уваги постанови Верховного Суду від 14.08.2018р. у справі №913/377/17, від 13.12.2018 р. у справі №913/11/18, п.20 ухвали Великої палати Верховного Суду від 24.01.2019р. по справі №5017/1987/2012, постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12, від 23.05.2018р. у справі №910/1238/17, від 06.02.2018р. у справі №644/610/15-ц, від 01.02.2018 р. у справі №161/12888/15-ц., постанови Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.02.2018р. у справі №572/2921/15-ц.

Скаржник зазначає, що із врахуванням наведеної позиції Великої палати Верховного Суду відсотки за неправомірне користування кредитом (плата, яка встановлена Банком за користування кредитом після настання строку його погашення, що сплачується Позичальником в розмірі та у строки, передбачені Кредитним договором) у випадку порушення Позичальником встановленого п.п. 2.2. Кредитного договору строку погашення кредиту - у розмірі 30% річних відповідають вимогам ст. 625 ЦК України та можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування (дати остаточного погашення) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Відповідно до умов п.3.2. Кредитного договору такі проценти нараховуються по дату повного і остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії коштів, в розмірі, який із врахуванням положень ст. 625 ЦКУ, визначений Кредитним договором. Такі відсотки, як проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами, підлягають стягненню на користь кредитодавця й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України в межах строків позовної давності, які відповідно до 6.10. Кредитного договору для вимог позивача складає у 10 років та не є пропущеним.

На підставі викладеного просить суд рішення господарського суду Волинської області від 12.02.2019р. у справі №903/802/18 скасувати в частині відмови в позові про стягнення 1824928,75 грн. відсотків за користування кредитом, 61585,55 гри. плати за управління кредитом, 500245,26 грн. суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по кредиту, 1061908,00 грн. суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по відсоткам, 35474,73 грн. суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по платі за управління кредитом та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовну заяву в цій частині задовольнити, а також покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.03.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на рішення господарського суду Волинської області від 12.02.19р. у справі №903/802/18. Та призначено розгляд апеляційної скарги на 08 травня 2019р. об 11:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

21.05.2019р. вх.№18534/19 на електронну адресу (22.05.2019р. вх.№19013/19 на поштову адресу) від Відкритого акціонерного товариства "Ковельське АТП 0202" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві Відкрите акціонерне товариство "Ковельське АТП 0202", в особі голови ліквідаційної комісії Зінчука Івана Івановича, заперечує апеляційну скаргу, вважає її безпідставною, оскільки рішення господарського суду першої інстанції є справедливим, неупередженим, правильним по суті, законним і обґрунтованим в розумінні статей 2, 7, 11, 13-15, 236 ГПК України.

Відповідач вважає, що доводи апелянта не спростовують висновків суду, які ґрунтуються на нормах права, визначених в: статтях 55 і 124 Конституції України; статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"; Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод"; статтях 6, 13 Конвенції.

Доводи апелянта не спростовують висновків суду, які ґрунтуються на рішеннях Європейського суду з прав людини: від 29.06.2006р. у справі "Пантелеєнко проти України"; від 31.07.2003р. у справі "Дорани проти Ірландії"; від 17.07.2008р. у справі "Каіч та інші проти Хорватії" та інші; статтях 174, 193, 230, 232 Господарського кодексу України; статтях 11, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 612, 626, 629, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України;

Також стверджує, що доводи апелянта не спростовують висновків суду, які ґрунтуються на правових позиціях Верховного Суду, викладених у постановах від 14.02.2018р. у справі №61-2404св18, від 24.01.2019р. у справі №5017/1987/2012; від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12; від 23.05.2018р. у справі №910/1238/17.

На підставі викладеного відповідач просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", а рішення господарського суду Волинської області від 12.02.2019р. у справі №903/802/18 - без змін.

Відповідач не забезпечив явку свого представника в призначене на 24.05.2019р. судове засідання, хоч про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений у встановленому законом порядку.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, а також те, що явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 24.05.2019р. представник апелянта підтримала доводи апеляційної скарги та надала пояснення в обґрунтування своєї правової позиції. Просить рішення господарського суду Волинської області скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити у повному обсязі.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

13.11.2007р. між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) в особі керуючого філією "Відділення Промінвестбанку в м.Ковель Волинської області" ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством "Ковельське АТП 0202" в особі голови правління Долі ОСОБА_2 було укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії №73.

Пунктами 2.1.-2.3. кредитного договору сторони погодили, що банк за умови наявності вільних власних кредитних ресурсів надає позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії в сумі, яка не може перевищувати 250000,00грн. (ліміт кредитної лінії), на умовах, передбачених цим договором. Сума кредиту зменшується за наступним графіком: з 20 жовтня 2009 року ліміт встановлюється в сумі 125000,00грн. Дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту-12 листопада 2009 року. Кредит надається із наступним цільовим призначенням: на придбання техніки, транспортних засобів (арк.справи 15-17).

Згідно п.п.3.1.-3.3. кредитного договору кредит надається банком позичальнику шляхом оплати в межах суми, визначеної п.2.1. цього договору, розрахункових документів (платіжних доручень), позичальника, або готівкою, безпосередньо з позичкового рахунку: №610, відкритого Банком в філії "Відділення Промінвестбанку в м. Ковель", код банку 303194, на рахунки контрагентів позичальника (Або: шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку № НОМЕР_1 відкритого банком в філії "Відділення Промінвестбанку в м.Ковель", код Банку 303194, на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 відкритого в філії "Відділення Промінвестбанку в м. Ковель", код Банку 303194, для здійснення виплат заробітної плати) відповідно до цільового призначенням кредиту. При цьому, за згодою Банку допускається часткове або повне конвертування кредитних коштів в іноземну валюту згідно з умовами та на цілі, передбачені цим Договором. Після оплати банком документів на суму, шо вказана у п.2.1 цього договору, подальше кредитування в межах суми ліміту кредитної лінії може здійснюватися лише після погашення позичальником частини або всієї суми наданого кредиту, у розмірі, який не може перевищувати обсягу такого погашення.

Відсотки за користування кредитом нараховуються банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими коштами та сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком відсоткової ставки у розмірі 17 (сімнадцять) відсотків річних.

Нарахування банком відсотків здійснюється з дати першої оплати розрахункових документів позичальника з позичкового рахунку по дату повного і остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії коштів. При розрахунку процентів використовується, метод "факт/факт", виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році.

Відсотки за користування кредитом нараховуються банком щомісячно за період з останнього робочого дня попереднього місяця по передостанній робочий день поточного місяця та сплачуються в останній робочий день поточного місяця з поточного рахунку позичальника відкритого в філії "Відділення Промінвестбанку в м.Ковель" №610, код Банку 303194 (або з будь-яких інших поточних рахунків позичальника) на рахунок № НОМЕР_3 відкритий Банком в філії.

Відсотки за грудень місяць нараховуються банком в останній робочий день цього місяця за період з останнього робочого дня попереднього місяця по останній календарний день грудня місяця та сплачуються позичальником не пізніше останнього робочого дня цього ж місяця. Плата за управління кредитом нараховуються банком щомісячно в розмірі 0,084% від ліміту кредитної лінії та сплачуються позичальником не пізніше останнього робочого дня поточного місяця з поточного рахунку позичальника № НОМЕР_2 , відкритого у Філії "Відділення Промінвестбанку в м. Ковель", код банку НОМЕР_4 (або з будь- яких інших поточних рахунків позичальника) на рахунок № НОМЕР_5 відкритий банком у Філії "Відділення Промінвестбанку в м.Ковель", код банку 303194.

Пунктами 4.2.1.-4.2.2. кредитного договору погоджено, що позичальник зобов`язується, зокрема, надавати у банк платіжні документи для отримання кредиту та використати кредит за цільовим призначенням і у встановлений згідно п.2.2 цього договору строк остаточно повернути всі отримані в межах кредитної лінії суми кредиту шляхом перерахування коштів на погашення заборгованості з поточних рахунків, вказаних у п.3.2. цього договору (та/або з будь-яких інших поточних рахунків позичальника, відкритих у будь-яких установах банків) та/або у будь-який інший незаборонений чинним законодавством спосіб на позичковий рахунок, вказаний у п.3.1 цього договору. У випадку прострочення повернення кредиту позичальник зобов`язаний перераховувати кошти, що призначені ним на погашення кредиту, на рахунок простроченої заборгованості за кредитом, номер якого повідомляється банком позичальнику негайно після його відкриття. Сторони встановлюють, що у випадку, якщо після прострочення повернення кредиту позичальник здійснить перерахування коштів на позичковий рахунок, вказаний у п.3.1 цього договору, банк набуває право самостійно зарахувати ці кошти на рахунок простроченої заборгованості за кредитом позичальника.

Також позичальник зобов`язується своєчасно сплачувати плату за кредит, відсотки за неправомірне користування кредитом на умовах і в порядку, передбачених цим договором, а також суми передбаченої цим договором неустойки. У випадку несвоєчасної сплати плати за кредит (у тому числі і відсотків за неправомірне користування кредитом) позичальник зобов`язаний перераховувати кошти, що призначені ним для погашення плати за кредит, на рахунок простроченої заборгованості, номер якого повідомляється банком позичальнику негайно після його відкриття.

Сторони встановлюють, що у випадку, якщо після прострочення сплати плати за кредит позичальник здійснить перерахування коштів на рахунок, відкритий банком і вказаний у п.3.2 або п.3.3. цього договору, банк набуває право самостійно зарахувати ці кошти на рахунок простроченої заборгованості позичальника.

Банк має право, зокрема, вимагати від позичальника (незалежно від настання строку остаточного повернення всіх одержаних з межах кредитної лінії сум кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або плати за кредит, та/або відсотків за неправомірне користування кредитом, та/або суму неустойки, передбачених цим договором, у випадках, коли: позичальник не виконав у строк свої обов`язки по поверненню кредиту та/або сплаті відсотків за надання кредиту, та/або сплаті плати за кредит, та/або інші обов`язки по сплаті грошових коштів, передбачених цим договором; позичальником не виконуються обов`язки, прийняті ним на себе відповідно до укладених (- ого, - ої) угод (договорів) (-и, -у) забезпечення щодо наявності та належного збереження майна (майнових прав), яке (-і) надане (-і) в забезпечення виконання позичальником обов`язків за цим договором, а також щодо його (-їх) заміни рівноцінним майном (майновими правами) у випадку втрати (відчуження) їх відповідно до умов, встановлених угодами (договорами) забезпечення; прийнято рішення щодо реорганізації у будь-який спосіб або ліквідації позичальника; інша ніж обтяжувач особа набула права стягнення на предмет обтяження; порушено справу про банкрутство позичальника; подано позов про визнання недійсними у повному обсязі чи в частині та/або неукладеними договори забезпечення виконання позичальником зобов`язань; погіршився фінансовий стан позичальника (наявність збиткової діяльності за даними балансу на останню звітну дату, зменшення надходжень коштів на поточний рахунок більш як на 50 відсотків у порівнянні з попереднім місяцем та інше); позичальником порушено умови цього договору, зокрема, використано кредит не за цільовим призначенням. Про необхідність дострокової сплати кредиту, плати за кредит з указаних вище підстав Банк зобов`язаний письмово попередити позичальника не менше ніж за 10 календарних днів до вчинення необхідних дій по примусовому стягненню коштів (п. 4.3.4.).

Пунктом 6.1 кредитного договору погоджено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін.

Цей договір діє до повного повернення позичальником отриманих сум кредитних коштів, сплати у повному обсязі відсотків за користування ним та повного виконання позичальником інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно умов цього договору (п.6.5. кредитного договору).

Всі зміни та доповнення до цього договору вносяться за згодою сторін у письмовій формі та є невід`ємними частинами цього договору (п.6.6.кредитного договору).

Відповідно до п.6.8 кредитного договору всі спори між сторонами при недосягненні згоди шляхом переговорів передаються на вирішення до господарського суду. При цьому, строк, у межах якого Банк може звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) встановлюється тривалістю у 10 років.

Даний договір підписано сторонами та скріплено відтисками круглих печаток господарюючих суб`єктів.

14.11.2007р. між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) в особі керуючого філією "Відділення Промінвестбанку в м. Ковель Волинської області" Шульги В.С. та Відкритим акціонерним товариством "Ковельське АТП 0202" в особі голови правління Долі ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін №74 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. (арк.справи 18) згідно з умовами пункту 1 котрого сторони погодили внести зміни та доповнення до п.п.2.1. п.2 кредитного договору №73 від 13.11.2007р., виклавши його в наступній редакції: "Банк за умови наявності вільних власних кредитних ресурсів надає позичальнику кредит шляхом відкриття відкличної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 510000,00грн., на умовах, передбачених цим договором". Сума кредиту зменшується за наступним графіком: з 20.08.2009р. ліміт встановлюється в сумі 385000,00грн.; з 20.09.2009р. ліміт встановлюється в сумі 250000,00грн.; з 20.10.2009р. ліміт встановлюється в сумі 125000,00грн.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і є невід`ємною частиною кредитного договору №73 від 13.11.2007р. (пункт 3 договору про внесення змін №74 від 14.11.2007р.).

Договір про внесення змін №74 від 14.11.2007р. до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. підписано сторонами та скріплено відтисками круглих печаток господарюючих суб`єктів.

15.11.2007р. між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) в особі керуючого філією "Відділення Промінвестбанку в м.Ковель Волинської області" Шульги В ОСОБА_3 . та Відкритим акціонерним товариством "Ковельське АТП 0202" в особі голови правління ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін №76 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. (арк.справи 19) згідно з умовами пункту 1 котрого сторони погодили внести зміни та доповнення до п.п. 2.1. п. 2 кредитного договору №73 від 13.11.2007р., виклавши його в наступній редакції: "Банк за умови наявності вільних власних кредитних ресурсів надає позичальнику кредит шляхом відкриття відкличної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 800000,00грн., на умовах, передбачених цим договором".

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і є невід`ємною частиною кредитного договору №73 від 13.11.2007р. (пункт 3 договору про внесення змін №76 від 15.11.2007р.).

Договір про внесення змін №76 від 15.11.2007р. до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. підписано сторонами та скріплено відтисками круглих печаток господарюючих суб`єктів.

29.09.2008р. між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) в особі керуючого філією "Відділення Промінвестбанку в м.Ковель Волинської області" Шульги В.С ОСОБА_5 та Відкритим акціонерним товариством "Ковельське АТП 0202" в особі голови правління Долі ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін №83 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. (арк.справи 20) згідно з умовами пункту 1 котрого сторони погодили викласти перший абзац п.п.3.2. п.3 кредитного договору №73 від 13.11.2007р. в наступній редакції: "Відсотки за користування кредитом нараховуються банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими коштами та сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком відсоткової ставки у розмірі 18 відсотків річних".

Цей договір набирає чинності з 30.09.2008р. і є невід`ємною частиною кредитного договору №73 від 13.11.2007р. (пункт 3 договору про внесення змін №83 від 29.09.2008р.).

Договір про внесення змін №83 від 29.09.2008р. до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. підписано сторонами та скріплено відтисками круглих печаток господарюючих суб`єктів.

11.11.2009р. між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" в особі керуючого філією "Відділення Промінвестбанку в м.Ковель Волинської області" Шульги В.С. та Відкритим акціонерним товариством "Ковельське АТП 0202" в особі голови правління Долі ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін №57 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. (арк.справи 21) згідно з умовами котрого сторони погодили, зокрема, внести зміни та доповнення до п.п.2.1. п.2 кредитного договору №73 від 13.11.2007р., виклавши його в наступній редакції: "Банк за умови наявності вільних власних кредитних ресурсів надає позичальнику кредит шляхом відкриття відкличної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 800000,00грн. Сума кредиту зменшується за наступним графіком: з 30.04.2010р. ліміт встановлюється в сумі 700000,00грн.; з 31.05.2010р. ліміт встановлюється в сумі 600000,00грн.; з 30.06.2010р. ліміт встановлюється в сумі 500000,00грн.; з 31.07.2010р. ліміт встановлюється в сумі 400000,00грн.; з 31.08.2010р. ліміт встановлюється в сумі 300000,00грн.; з 30.09.2010р. ліміт встановлюється в сумі 200000,00грн.; з 31.10.2010р. ліміт встановлюється в сумі 100000,00грн.; з 09.11.2010р. ліміт встановлюється в сумі 0,00грн.". (п. 1 договору про внесення змін №57 від 11.11.2009р.).

Відповідно до п.п.2-3 договору про внесення змін №57 від 11.11.2009р. сторони погодили п.п.2.2. п.2 кредитного договору про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. викласти в такій редакції: "Дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - 09.11.2010р.", а також погодили викласти перший абзац п.п.3.2. п.3 кредитного договору про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. в наступній редакції: "Відсотки за користування кредитом нараховуються банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими коштами та сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком відсоткової ставки у розмірі 27 % річних".

Пунктом 4 договору про внесення змін №57 від 11.11.2009р. сторони погодили доповнити п.п.3.2. п.3 кредитного договору №73 від 13.11.2007р. абзацом наступного змісту: "У випадку порушення позичальником встановленого п.2.2. цього договору строку повернення сум кредиту згідно графіка позичальник надалі сплачує відсотки за неправомірне користування кредитом, виходячи із встановленої банком відсоткової ставки у розмірі: - 30% річних за кредитом наданим в гривні; порядок нарахування та сплати яких встановлюється згідно п.п.3.2. цього договору".

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і є невід`ємною частиною кредитного договору №73 від 13.11.2007р. (пункт 10 договору про внесення змін №57 від 11.11.2009р.).

Договір про внесення змін №57 від 11.11.2009р. до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. підписано сторонами та скріплено відтисками круглих печаток господарюючих суб`єктів.

Як підтверджується матеріалами справи і не заперечується відповідачем, Банк свої зобов`язання за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. (з укладеними в подальшому договорами про внесення змін до нього) виконав у повному об`ємі та надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 800 000,00грн., на умовах та в строки визначені кредитним договором.

За час дії кредитного договору позичальником були допущені порушення в частині зобов`язань по сплаті кредиту, процентів за користування кредитними коштами та плати за управління кредитом.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, додаткових пояснень, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Як встановлено ст.1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк його виконання.

Згідно ст.193 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону чи договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно приписів ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

За змістом ч.1 ст.230 ГК України штраф та пеня є одними з видів штрафних санкцій, які визнаються як господарські санкції у вигляді грошової суми, котру учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Матеріалами справи підтверджується, що свої зобов`язання за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. (з договорами про внесення змін до нього) щодо надання відповідачу коштів позивачем виконано в повному обсязі.

У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" в особі філії "Відділення ПАТ Промінвестбанк в м.Ковель Волинської області" звернувся до господарського суду Волинської області про стягнення заборгованості за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р., а саме 800000,00грн. заборгованості по тілу кредиту, 3397,26грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 81020,46грн. заборгованості за процентами, 2434,07грн. пені за несвоєчасне повернення процентів та 3308,00грн. плати за управління кредитом.

11.10.2010р. рішенням господарського суду Волинської області у справі №5/118-50 було постановлено стягнути з Відкритого акціонерного товариства "Ковельське АТП 0202" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" в особі філії "Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Ковель Волинської області" 890159,79грн., в т.ч.800 000грн. заборгованості по кредиту, 81020,46 грн. заборгованості по відсотках, 3397,26 грн. пені по кредиту, 2434,07 грн. пені по відсотках та 3 308грн. плати за управління кредитом, а також 9137,60грн. судових витрат по справі (арк.справи 35,36).

Зазначеним рішенням було встановлено факт направлення банком на адресу Відкритого акціонерного товариства "Ковельське АТП 0202" вимоги від 20.08.2010р. про повернення кредиту, відсотків та комісії, нарахованих згідно узгодженого графіка, яка була залишена відповідачем без належного реагування.

Також вказану вимогу позивач надав суду для огляду в судовому засіданні 12.02.2019р., копію вказаної вимоги було приєднано судом до матеріалів справи.

27.10.2010р. на примусове виконання рішення господарського суду Волинської області від 11.10.2010р. у справі №5/118-50 було видано наказ №5/118-1 про стягнення з ВАТ "Ковельське АТП 0202" на користь ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" в особі філії "Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Ковель Волинської області" 890159,79грн., в т.ч. 800000грн. заборгованості по кредиту, 81020,46грн. заборгованості по відсотках, 3397,26грн. пені по кредиту, 2434,07 грн. пені по відсотках та 3 308грн. плати за управління кредитом, а також 9137,60грн. судових витрат по справі.

Згідно ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства, зокрема, є обов`язковість судового рішення.

Пунктами 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009р. у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду (також п.п.61, 62 справи "Брумареску проти Румунії").

Відповідно до ч.4. ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

У статті 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Таким чином, позивач в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. скористався правом звернення до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості і його позовні вимоги були задоволені повністю рішенням господарського суду Волинської області від 11.10.2013 року у справі № 5/118-50.

З вказаного рішення вбачається, що станом на 01.09.2010р. відповідач - ВАТ "Ковельське АТП 0202" порушив умови кредитного договору і мав прострочену заборгованість на загальну суму 890159,79грн., з них 800000грн. - заборгованість по кредиту, 81020,46грн. заборгованість по відсотках, 3397,26грн. - пеня по кредиту, 2434,07 грн. - пеня по відсотках та 3308,00грн. - плата за управління кредитом.

Отже, звернувшись до суду з позовною заявою про дострокове погашення всієї заборгованості, позивач змінив строк виконання зобов`язання за договором про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. з договорами про внесення змін до нього. Тому, після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення та не підлягали виконанню.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року (№ 6-249цс15).

Колегія суддів погоджується, що реалізувавши право на дострокове погашення всієї заборгованості (в даному випадку звернення до суду з позовом у справі №5/118-50), позивач припинив дію договору про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. з договорами про внесення змін до нього та втратив можливість нарахування і стягнення з відповідача відсотків та плати за управління кредитом за цим договором, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, плати за управління кредитними коштами поза строком дії кредитного договору не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2018р. у справі №61-2404св18 та у постановах Рівненського апеляційного господарського суду від 22.05.2018р. у справі №903/675/17 та від 18.06.2018р. у справі №903/74/18.

Крім цього, згідно ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019р. у справі №5017/1987/2012, відповідно до пункту 91 постанови від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Також, у п.6.23 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі №910/1238/17 суд зазначив, що плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін користування чужими грошовими коштами може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Також, у постанові Верховного Суду від 14.02.2018р. у справі №61-2404св18 визначено, що посилання на те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, є безпідставними, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

За приписами ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З моменту ухвалення вказаного рішення, яким вирішено спір сторін щодо боргових зобов`язань відповідача, правовідносини сторін перейшли в іншу площину виконання судового рішення. Ці правовідносини врегульовані спеціальним законом - Законом України "Про виконавче провадження".

Також, згідно положень абзацу 2 пункту 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, і не надає права на нарахування і отримання відсотків, пені, комісії за Кредитним договором (нарахування і отримання яких можливо лише у разі стягнення коштів за виконавчим написом нотаріуса, згідно положень абзацу 3 пункту 17 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012р. № 5).

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача нарахованої суми процентів за договором про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. з договорами про внесення змін до нього в розмірі 1851591,77грн. за період з 31.08.2010р. по 20.05.2018р., є підставною в частині нарахування відсотків за користування кредитом за період з 31.08.2010р. по 11.10.2010р. (по день прийняття судом рішення у справі №5/118-50 від 11.10.2010р.) в розмірі 26663,02грн., виходячи з розрахунку:

-з суми строкової заборгованості за кредитом в розмірі 400000,00грн., виходячи з процентної ставки 27% за 31.08.2010р. заборгованість по відсоткам становить 295,89грн.;

- з суми простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 400000,00грн., виходячи з процентної ставки 30 % за 31.08.2010р. заборгованість по відсоткам становить 328,76грн.;

-з суми строкової заборгованості за кредитом в розмірі 300000,00грн., виходячи з процентної ставки 27% за період з 01.09.2010р. по 29.09.2010р. заборгованість по відсоткам становить 6435,62грн.;

- з суми простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 500000,00грн., виходячи з процентної ставки 30% за період з 01.09.2010р. по 29.09.2010р. заборгованість по відсоткам становить 11917,81грн.;

-з суми строкової заборгованості за кредитом в розмірі 300000,00грн., виходячи з процентної ставки 27% за 30.09.2010р. заборгованість по відсоткам становить 221,92грн.;

- з суми простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 500000,00грн., виходячи з процентної ставки 30% за 30.09.2010р. заборгованість по відсоткам становить 410,96 грн.;

-з суми строкової заборгованості за кредитом в розмірі 200000,00грн., виходячи з процентної ставки 27% за період з 01.10.2010р. по 11.10.2010р. заборгованість по відсоткам становить 1627,40 грн.;

- з суми простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 600000,00грн., виходячи з процентної ставки 30% за період з 01.10.2010р. по 11.10.2010р. заборгованість по відсоткам становить 5424,66 грн.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у позові в частині стягнення з відповідача 1824928,75грн. відсотків за користування кредитом за період з 12.10.2010р. по 20.05.2018р., як безпідставно нарахованих, оскільки договір про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. з договорами про внесення змін до нього припинив свою дію внаслідок реалізації права позивача на дострокове погашення всієї заборгованості (в даному випадку звернення до суду з позовом у справі №5/118-50 та прийняття рішення від 11.10.2010р. у справі №5/118-50).

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача нарахованої плати за управління кредитом в розмірі 62496,00грн. за період з 01.09.2010р. по 20.05.2018р. суд засвідчує, що підставним буде нарахування плати за управління кредитом за період з 01.09.2010р. по 11.10.2010р. (по день прийняття судом рішення у справі №5/118-50 від 11.10.2010р.) в розмірі 910,45грн., виходячи з розрахунку:

-за період з 01.09.2010р. по 30.09.2010р., нарахована на суму заборгованості за кредитом в розмірі 800000,00грн., виходячи з процентної ставки 0,084% плата за управління кредитом становить 672,00грн.

-за період з 01.10.2010р. по 11.10.2010р., нарахована на суму заборгованості за кредитом в розмірі 800000,00грн., виходячи з процентної ставки 0,084% плата за управління кредитом становить 238,45грн.

З огляду на що правомірно відмовлено в позові в частині стягнення з відповідача 61585,55грн. плати за управління кредитом за період з 12.10.2010р. по 20.05.2018р., як безпідставно нарахованої, оскільки договір про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. з договорами про внесення змін до нього припинив свою дію внаслідок реалізації права позивача на дострокове погашення всієї заборгованості (в даному випадку звернення до суду з позовом та прийняття рішення від 11.10.2010р. у справі №5/118-50).

При цьому, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, нарахованих на суму заборгованості встановлену рішенням господарського суду Волинської області від 11.10.2010р. у справі №5/118-50.

В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 813176,91 грн. суми здорожчання простроченого кредиту виходячи із індексу інфляції за період з 12.08.2010р. по 30.04.2018р. включно, 1 095 168,24 грн. суми здорожчання прострочених процентів виходячи із індексу інфляції за період з 01.08.2010р. по 30.04.2018р. включно, 36 823,50 грн. суми здорожчання прострочення плати за управління кредитом виходячи із індексу інфляції за період з 01.08.2010р. по 30.04.2018р. включно.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно положень Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, за змістом даного листа індекс інфляції повинен розраховуватися не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, а тому слід вважати, що у випадку, коли сума внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, то вона індексується за цей місяць, а якщо з 16 по 31 число вона індексується починаючи з наступного місяця.

Відтак, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно нараховано відповідачу 813176,91грн. суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по кредиту в розмірі 800000,00грн. (яка і була стягнута згідно рішення суду від 11.10.2010р. у справі №5/118-50) за період з серпня 2018 року по квітень 2018 року (включно) в розмірі 813176,91грн.

Колегія суддів щодо нарахованих позивачем до стягнення з відповідача 1095168,24грн. суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по відсоткам за період з серпня 2010 року по квітень 2018 року (включно) звертає увагу, що останні нараховані на суму, яка перевищує заборгованість по відсоткам, встановлену рішенням господарського суду Волинської області від 11.10.2010р. у справі №5/118-50, а тому, як вірно зазначено судом першої інстанції, підставним є нарахування суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по відсоткам за період з серпня 2010 року по квітень 2018 року саме на суму, яка була встановлена в рішенні господарського суду від 11.10.2010р. у справі №5/118-50 в розмірі 81020,46грн., з огляду на що підставною сумою індексу інфляції за простроченою заборгованістю по відсоткам за період з серпня 2010 року по квітень 2018 року буде заборгованість в розмірі 133428,20грн.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 36823,50грн. суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по платі за управління кредитом за період з серпня 2010 року по квітень 2018 року (включно) то, як вірно встановлено судом першої інстанції, останні, за винятком серпня місяця 2010 року, нараховані на суму, яка перевищує заборгованість по платі за управління кредитом, встановлену рішенням господарського суду Волинської області від 11.10.2010р. у справі №5/118-50 в розмірі 3308,00грн., а тому підставним є нарахування суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по платі за управління кредитом за період з вересня 2010 року по квітень 2018 року саме на суму 3308,00грн. в розмірі 5375,57грн. (за серпень місяць 2010 року позивач правомірно нараховує 31,63 грн. суми індексу інфляції на суму 2636грн., що не перевищує розмір заборгованості по платі за управління кредитом, встановлений у рішенні суду від 11.10.2010р. у справі №5/118-50).

Відповідач звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

Колегія суддів зазначає, що згідно ст.ст.256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частинами 3, 4 ст.267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, із закінченням позовної давності суб`єктивне право не погашається, а продовжує існувати, хоча його реалізація в примусовому порядку є ускладненою (з огляду на можливість подання у суді заяви сторони у спорі про застосування позовної давності та можливість невизнання судом причин пропущення позовної давності поважними).

Місцевим господарським судом було вірно відмічено, що пунктами 6.1., 6.5., 6.6., 6.8. договору про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. визначено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін. Цей договір діє до повного повернення позичальником отриманих сум кредитних коштів, сплати у повному обсязі відсотків за користування ним та повного виконання позичальником інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно умов цього договору. Всі зміни та доповнення до цього договору вносяться за згодою сторін у письмовій формі та є невід`ємними частинами цього договору. Всі спори між сторонами при недосягненні згоди шляхом переговорів передаються на вирішення до господарського суду. При цьому, строк, у межах якого Банк може звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) встановлюється тривалістю у 10 років.

Відтак, враховуючи наведене та беручи також до уваги, що контрагенти за договором про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р., втілюючи закріплений п.3 ст.3, ст.627 Цивільного кодексу України принцип свободи договору (який передбачає, зокрема, що сторони є вільними у визначенні умов договору), погодили, що договір діє до повного повернення позичальником отриманих сум кредитних коштів, сплати у повному обсязі відсотків за користування ним та повного виконання позичальником інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно умов цього договору. При цьому, строк, у межах якого Банк може звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) встановлюється тривалістю у 10 років. Відтак, судом констатується наявність у кредитора суб`єктивного права вимагати сплати заборгованості по відсоткам в період з 31.08.2010р. по 11.10.2010р., плати за управління кредитом в період з 01.09.2010р. по 11.10.2010р., а також суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по кредиту, за простроченою заборгованістю по відсоткам та за простроченою заборгованістю по платі за управління кредитом лише за період серпня 2010 року по вересень 2010 року (включно) (в межах 10 річного строку позовної давності), оскільки договір припинив свою дію (в тому числі і в частині встановлення строку позовної давності 10 років), внаслідок реалізації права позивача на дострокове погашення всієї заборгованості (в даному випадку звернення до суду з позовом у справі №5/118-50 та прийняття судом рішення від 11.10.2010р. у справі №5/118-50).

Згідно статті 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги.

Усі нарахування за користування коштами та інші виплати, передбачені договором, підлягають стягненню до дати повернення позики, але в межах строку позовної давності (Постанова ВС КСЦ від 14.03.2018р.).

Колегія суддів звертає увагу, що у даній справі на вимоги про стягнення сум індексу інфляції за простроченою заборгованістю по кредиту, за простроченою заборгованістю по відсоткам та за простроченою заборгованістю по платі за управління кредитом після припинення дії договору поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Таким чином, позовні вимоги, заявлені поза межами строків позовної давності, не підлягають задоволенню у зв`язку із спливом цього строку, що є підставою для відмови у задоволенні позову (частина 4 статті 267 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду по справі №444/9519/12-ц від 23.01.2018р.

З огляду на те, що договір про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р. припинив свою дію внаслідок реалізації права позивача на дострокове погашення всієї заборгованості (в даному випадку звернення до суду з позовом у справі №5/118-50 та прийняття судом рішення від 11.10.2010р. у справі №5/118-50), господарський суд Волинської області дійшов вірного висновку про застосування до спірних правовідносин спливу строку позовної давності на вимоги стосовно стягнення сум індексу інфляції, що були заявлені позивачем в період з 12.10.2010р. по 31.10.2015р. (зважаючи на те, що звернення позивача з позовом до суду у даній справі №903/802/18 відбулось 01.11.2018р.).

Отже, позовну давність до вимог про стягнення суми індексу інфляції необхідно обчислювати щодо кожного місяця окремо за попередніх три роки до дня подання позову, нарахування якої розпочинається з 01.11.2015р.

Також, підставним є стягнення суми індексу інфляції за період з серпня по вересень 2010 року, оскільки в цей період ще не припинив дію договір про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р., згідно з яким сторони визначили строк позовної давності-10 років.

Здійснивши в апеляційному провадженні перерахунок заявленої позивачем до стягнення з відповідача суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по кредиту, колегія суддів погоджується з перерахунком суду першої інстанції, відповідно до якого, з урахуванням застосування судом заявлених відповідачем строків позовної давності, є сума індексу інфляції за простроченою заборгованістю по кредиту в розмірі 312931,65грн. з розрахунку:

- за період з серпня 2010 року по вересень 2010 року сума індексу інфляції становить 17596,77грн. (3096,77грн. (згідно розрахунку позивача, який перевірено судом)-сума індексу інфляції за серпень 2010 року, нарахована на суму заборгованості по кредиту в розмірі 400000грн. +14500 - сума індексу інфляції за вересень 2010 року, нарахована на суму заборгованості по кредиту в розмірі 500000грн.).

- за період з листопада 2015 року по квітень 2018 року (включно) сума індексу інфляції, нарахована на суму простроченої заборгованості по кредиту встановлену рішенням суду від 11.10.2010р. у справі №5/118-50 в розмірі 800000,00грн. становить 295334,88грн.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про задоволення вимоги про стягнення з відповідача 312931,65грн. (17596,77грн.+295334,88грн.) суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по кредиту.

У зв`язку з чим, відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 500 245,26 грн. суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по кредиту за період з жовтня 2010 року по жовтень 2015 року, як такої, що нарахована поза межами трирічного строку позовної давності.

Здійснивши в апеляційному провадженні перерахунок заявленої позивачем до стягнення з відповідача суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по відсоткам, з урахуванням застосування судом заявлених відповідачем строків позовної давності колегія суддів вважає вірним розрахунок суду першої інстанції про стягнення з відповідача індексу інфляції за простроченою заборгованістю по відсоткам в розмірі 33260,24грн. з розрахунку:

- за період з серпня 2010 року по вересень 2010 року сума індексу інфляції, нарахована на суму простроченої заборгованості по відсоткам встановлену рішенням суду від 11.10.2010р. у справі №5/118-50 в розмірі 81 020,46грн. становить 3350,03грн.

- за період з листопада 2015 року по квітень 2018 року (включно) сума індексу інфляції, нарахована на суму простроченої заборгованості по відсоткам встановлену рішенням суду від 11.10.2010р. у справі №5/118-50 в розмірі 81020,46грн. становить 29910,21грн.

Отже, правомірною та такою, що підлягає до задоволення є вимога про стягнення з відповідача 33260,24грн. (3350,03грн.+29910,21грн.) суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по відсоткам. Відповідно, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1061908,00 грн. суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по відсоткам, нарахованих позивачем за період з жовтня 2010 року по жовтень 2015 року слід відмовити, як такої, що нарахована на суму більшу ніж та, яка встановлена в рішенні суду від 11.10.2010р. у справі №5/118-50, та поза межами трирічного строку позовної давності.

Здійснивши в апеляційному провадженні власний перерахунок заявленої позивачем до стягнення з відповідача суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по платі за управління кредитом з урахуванням заявлених відповідачем строків позовної давності, колегія суддів вважає вірним розрахунок суду першої інстанції про стягнення з відповідача індексу інфляції за простроченою заборгованістю по платі за управління кредитом в розмірі 1348,77грн. з розрахунку:

- за період з серпня 2010 року по вересень 2010 року сума індексу інфляції становить 127,56грн. (31,63грн. - сума індексу інфляції за серпень 2010 року, нарахована на суму заборгованості по платі за управління кредитом в розмірі 2636,00 грн. + 95,93-сума індексу інфляції за вересень 2010 року, нарахована на суму заборгованості по платі за управління кредитом в розмірі 3308,00грн.).

- за період з листопада 2015 року по квітень 2018 року (включно) сума індексу інфляції, нарахована на суму простроченої заборгованості по платі за управління кредитом встановлену рішенням суду від 11.10.2010р. у справі №5/118-50 в розмірі 3308грн. становить 1221, 21 грн.

Відтак, правомірною та такою, що підлягає до задоволення, є вимога про стягнення з відповідача 1348,77грн. (127,56грн. + 1221,21грн.) суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по платі за управління кредитом. Відповідно, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 35474,73 грн. суми індексу інфляції за простроченою заборгованістю по платі за управління кредитом, нарахованої позивачем з жовтня 2010 року по жовтень 2015 року слід відмовити, як такої, що нарахована на суму більшу ніж та, яка встановлена в рішенні суду від 11.10.2010р. у справі №5/118-50, та поза межами трирічного строку позовної давності.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про застосування строків позовної давності до вимоги про стягнення з відповідача 1851591,77грн. заборгованості по відсоткам, 62496,00грн. плати за управління кредитом, суд засвідчує, що стягнення 26663,02грн. відсотків за користування кредитом за період з 31.08.2010р. по 11.10.2010р. та 910,45грн. плати за управління кредитом за період з 01.09.2010р. по 11.10.2010р., оскільки в цей період ще не припинив дію договір про відкриття кредитної лінії №73 від 13.11.2007р., згідно з яким сторони визначили строк позовної давності - 10 років.

Водночас, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відтак, з огляду на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1824928,75 грн. відсотків за користування кредитом за період з 12.10.2010р. по 20.05.2018р. та 61 585,55 грн. плати за управління кредитом в період з 12.10.2010р. по 20.05.2018р. з підстав, викладених судом вище, то і підстав для застосування строку позовної давності в цій частині немає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Пронін проти України, Кузнєцов та інші проти Російської Федерації одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії).

Доводи скаржника в апеляційній скарзі, в тому числі щодо неправомірності застосування судом першої інстанції зазначеної практики Верховного Суду та необхідності застосування іншої практики, спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків господарського суду Волинської області не спростовують.

У відповідності до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.275-280 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийнято у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на рішення господарського суду Волинської області від 12.02.2019р. у справі №903/802/18 залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 29.05.2019р.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Савченко Г.І.