ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2019 р. Справа№ 922/1897/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Пономаренка Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 30.05.2019

за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» та Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2019 (повне рішення складено 05.03.2019)

у справі № 922/1897/18 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича

до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк», в особі відокремленого підрозділу «Відділення №2 публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк»

про зобов`язання надати кредитні кошти та стягнення коштів,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У липні 2018 року Фізична особа-підприємець Василевський Віктор Якович (далі - ФОП Василевський В.Я.) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк», в особі відокремленого підрозділу «Відділення №2 публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - АТ «ПроКредит Банк») з двома вимогами: про зобов`язання відповідача виконати обов`язок в натурі щодо надання грошових коштів (кредиту) на користь позивача в сумі 500 000 доларів США за кредитним договором №202.46294/FW202.693 від 29.05.2018 (далі перша вимога) та стягнути на користь ФОП Василевського В.Я. грошові кошти (кредит) у сумі 500 000 доларів США, а також стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 45 237, 82 грн станом на 11.07.2018 (еквівалент 1 726, 03 долара США за курсом НБУ станом на 11.07.2018) за прострочку у наданні кредиту (далі друга вимога).

Позовні вимоги про виконання обов`язку в натурі та стягнення коштів обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно ухиляється від виконання зобов`язання з надання кредиту відповідно до умов кредитного договору №202.46294/FW202.693 від 29.05.2018.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 16.07.2018, залишеною без змін постановою Харківським апеляційного господарського суду від 30.08.2018, справу №9221897/18 за позовом ФОП Василевського В.Я. до АТ «ПроКредит Банк» передано на розгляд Господарському суду міста Києва.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.02.2019 позовні вимоги ФОП Василевського В.Я. задоволено частково. Зобов`язано АТ «ПроКредит Банк» виконати обов`язок в натурі щодо надання грошових коштів (кредиту) в розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) доларів США на користь ФОП Василевського В.Я. та 15 000 грн витрат на правову допомогу. Стягнуто з АТ «ПроКредит Банк» 1 762, 00 грн в дохід Державного бюджету України. В решті в задоволенні позову відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що АТ «ПроКредит Банк» не доведено виникання обставин, які передбачають право банку відмовити у видачі кредитних коштів, відповідно до умов рамкової угоди та кредитного договору. Суттєве погіршення фінансової ситуації позичальника з часу підписання угоди (29.05.2018) суду не доведено, яке і не доведено наявних прострочених платежів за будь-яким договором із банком.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що банком були порушені умови рамкової угоди та кредитного договору в частині виконання обов`язку щодо надання позичальнику кредитних коштів в розмірі 500 000, 00 дол. США. Відповідач безпідставно відмовився від виконання зобов`язання за кредитним договором, а тому позов в частині зобов`язання відповідача виконати обов`язок щодо надання кредитних коштів (перша вимога) визнано обґрунтованим та задоволено.

У задоволенні вимоги про стягнення 500 000 дол. США, 3% річних в розмірі 45 237, 82 грн суд першої інстанції відмовив, зважаючи на задоволення вимог позивача про зобов`язання виконати обов`язок в натурі, тобто виконати зобов`язання за умовами договору з надання кредиту.

3. Надходження апеляційних скарг на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У березні 2019 року АТ «ПроКредит Банк» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2019 в частині зобов`язання позивача виконати обов`язок в натурі щодо надання грошових коштів (кредиту) в розмірі 500 000 дол. США на користь позивача та 15 000 грн витрат на правову допомогу та прийняти у вказаній частині нове рішення - про відмову в задоволені позову.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «ПроКредит Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2019, надано строк для подання відзиву, заяв, клопотань, пояснень, тощо. Призначено до розгляду апеляційну скаргу у судовому засіданні на 13.05.2019.

Також у квітні 2019 року ФОП Василевський В.Я. звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати часткового (друга вимога) та ухвалити нове рішення - про задоволення позовних вимог повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною ФОП Василевського В.Я. на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2019. Об`єднано розгляд апеляційних скарг АТ «ПроКредит Банк» та ФОП Василевського В.Я. на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2019 в одне апеляційне провадження. Надано строк для подання відзиву, заяв, клопотань, пояснень, тощо. Призначено до розгляду на 13.05.2019.

13.05.2019 в судовому засіданні оголошено перерву до 30.05.2019.

В судове засідання 13.05.2019 з`явилися представник сторін - позивача та відповідача. Представник АТ «ПроКредит Банк» вимоги своє апеляційної скарги підтримав та просив їх задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, проти скарги позивача заперечив. Представник ФОП Василевського В.Я. підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив їх задовольнити (задовольнити повністю позовні вимоги), проти вимог апеляційної скарги відповідача заперечив.

4. Вимоги апеляційної скарги АТ «ПроКредит Банк» та короткий зміст наведених у ній доводів, зміст відзиву на апеляційну скаргу

АТ «ПроКредит Банк» в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Банк зазначає, що висновок суду про реальність намірів позичальника отримати кредит та вчинити дії з його повернення не підтверджені матеріалами справи або будь-якими доказами. Помилковим є висновок про те, що про реальність таких намірів свідчить укладення договорів іпотеки, оскільки на момент вирішення спору в суді іпотечні обмеження були припинені за ініціативою банку.

Також банк стверджує про неправильне застосування судом першої інстанції ст. 11, 16, 1054 Цивільного кодексу України, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність». А також вважає, що не застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме: ст. 3, 14, 15 Цивільного кодексу України та ч. 7 ст. 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» і ст. 64 ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

Так, розділом 1 рамкової угоди сторони погодили, що використання будь-якої кредитної послуги можливе лише на підставі позитивного рішення компетентного внутрішнього органу банку і за умови укладення окремих кредитних договорів. Однією із підстав для відмови у видачі кредиту стала відмова позивача надати підписану структуру власників бізнесу та підписану документацію, яка підтверджує фінансовий стан позивача.

Враховуючи, що позивач визначив своїм майновим поручителем ТОВ «ПП «Прогрес», банк в силу вимог спеціального законодавства був зобов`язаний витребувати, а позивач - надати підписану структуру власників бізнесу та підписану документацію яка підтверджує фінансовий стан позивача. Однак, позивач вимог банку не виконав. Оскільки позивач не виконав законної вимоги банку, останній скористався своїм правом на розірвання кредитного договору. Таке право банку передбачено розділом «Припинення банком ділових відносин на підставі повідомлення» Загальних положень та умов надання банківських послуг, затверджених протоколом правління від 04.04.2018 та наказом № 74 від 16.05.2018.

Крім того, відповідач вказує, що в даному випадку відсутній сам факт порушення прав позивача, оскільки в банку не виникло обов`язку щодо видачі кредиту. Натомість, має місце порушення судом прав банку, оскільки суд фактично підмінив собою кредитний комітет банку та надав згоду на видачу кредиту особі всупереч вимогам спеціального законодавства.

06.05.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому банк заперечив проти вимог апеляційної скарги позивача.

Так, відповідач вказує, що зі змісту правовідносин, які склались між сторонами спору, банк констатує укладення рамкової угоди між ним та позивачем. Керуючись принципом свободи договору, сторони погодили істотні умови договору, в тому числі і обов`язкові умови для видачі кредиту. В подальшому, невиконання позивачем умов рамкової угоди стало причиною для винесення негативного рішення кредитного комітету банку про видачу кредиту та розірвання угоди. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї (ст. 14 Цивільного кодексу України).

Також відповідач вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні другої вимоги позивача, враховуючи відсутність грошового зобов`язання банку перед позивачем.

5. Вимоги апеляційної скарги ФОП Василевського В.Я. та короткий зміст наведених у ній доводів, зміст відзиву на апеляційну скаргу, відповіді на відзив та пояснень

ФОП Василевський В.Я. не погодився з рішенням суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні другої позовної вимоги та просив її задовольнити.

Позивач вказує, що під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Часткове задоволення лише першої позовної вимоги шляхом «зобов`язання видати кредит» призведе до неефективного відновлення прав позивача, оскільки надає можливість відповідачу уникати примусового виконання щодо саме стягнення цих грошових коштів, унеможливлює примусове стягнення цих коштів, унеможливлює застосування будь-яких штрафних санкцій, унеможливлює застосування ст. 625 Цивільного кодексу України.

Позивач вважає, що суд встановив ухилення відповідача від виконання обов`язку щодо сплати грошових коштів (надання кредиту), однак з невідомих підстав відмовив у їх стягненні та відшкодуванні трьох відсотків річних.

03.05.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ФОП Василевський В.Я. заперечив проти вимог апеляційної скарги відповідача.

Позивач зазначає, що лише після подання позову та його прийняття до провадження судом, призначення справи до судового розгляду - лише 23.10.2018 формується «витяг з протоколу … від 02.05.2018», в якому зазначаються цілком надумані та безпідставні доводи.

Також позивач зазначає, що сплата комісії віднесена на розсуд позичальника і обумовлена подією, відносно якої невідомо, наступить вона чи ні - подія «момент здійснення операції - надання грошових коштів/кредиту». Отже ця умова договору містить положення ст. 538 Цивільного кодексу України. Зустрічне виконання зобов`язання. За всіма умовами двох укладених між сторонами договорів не передбачено право банку саме на одностороннє розірвання цих договорів. Будь-якого ініційованого судового спору щодо розірвання укладених договорів немає. Договори є дійсними та діючими.

Крім того, позивач зазначає про свою бездоганну кредитну історію, що підтверджена відповідною інформацією з бюро кредитних історій, згідно якої позивач декілька разів одержував кредитні кошти та намагався якнайшвидше повернути їх, жодного разу не припустивши не тільки прострочення, а ще здійснював їх дострокове повернення в неймовірних умовах фінансової кризи.

Позивач вважає, що суд правильно встановив, що відповідно до п. 3 та відповідно до додатку №1 до кредитного договору №202.46294/FW202.693 від 29.05.2018 банк вже прийняв на себе зобов`язання видати кредит у певну дату, а саме 30.05.2019. Тому є необґрунтованим посилання на дату прийняття рішення кредитним комітетом.

Превалювання в даному випадку, на думку позивача, має зміст способу захисту права, а не зовнішня форма вираження. Адже в ст. 16 Цивільного кодексу України не зазначено такого способу, як «стягнути», а є «зобов`язання виконати обов`язок в натурі». Водночас, під час вирішення всіх грошових спорів, в тому числі і за позовами банків до позичальників, чомусь суди ухвалюють рішення про стягнення, а не про «зобов`язання виконати обов`язок в натурі шляхом повернення кредитних коштів…».

11.05.2019 на адресу Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій він просив відхилити апеляційну скаргу АТ «ПроКредит Банк» та задовольнити апеляційну скаргу ФОП Василевського В.Я.

У відповіді позивач посилається на доктрину заборони суперечливої поведінки, вказуючи саме на таку поведінку відповідача щодо ненадання кредиту позивачу. Сторона зазначає, що звернувся до суду з позовом у зв`язку з несплатою відповідачем 30.05.2018, тобто невиконанням зі сторони банку грошового зобов`язання у визначений та узгоджений сторонами строк, на користь позивача щодо сплати суми в розмірі 500 000 доларів США. Вказана сума за своєю природою, згідно з положеннями укладених між сторонами спору договорів за цільовим призначенням платежу є кредитом. Однак, по своїй суті, призначення грошового платежу не змінює того факту, що це зобов`язання саме зі сплати грошових коштів, отже є майновим позовом.

Крім того, позивач стверджує, що оскільки позов є явно майновим, стосується грошової вимоги щодо стягнення грошових коштів - відповідно має бути відкоригована сума судового збору (недотягнута судом першої інстанції), що має бути стягнута з відповідача. В зв`язку з наведеним, позивач «цілком законно та обґрунтовано зазначив про необхідність достягнення суми судового збору з відповідача».

Також 17.05.2019, 27.05.2019 та 29.05.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від позивача надійшли письмові заперечення на спростування доводів відповідач, в яких він просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача, відмовити у доповненні обґрунтувань апеляційної скарги, здійсненими в усній промові та повністю задовольнити апеляційну скаргу позивача.

Зокрема, позивач зазнає, що надані усні пояснення стосовно системи документообігу банку не були предметом дослідження в суді першої інстанції. А тому, дати формування кредитної справи, на які посилається відповідач, на думку позивача, є необґрунтованими.

Також позивач зазначає, що ідентифікація та верифікація клієнта здійснюється до/або під час встановлення ділових відносин, вчинення правочинів (крім випадків, передбачених Законом), або до проведення фінансової операції. При цьому, позивач зазначає, що у він уже уклав договір обслуговування банківського рахунку з відповідачем. Необґрунтованим позивач вважає посилання банку на «внутрішнє положення», оскільки відповідач не ознайомив позивача з таким положенням.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як правильно з`ясовано судом першої інстанції, 29.05.2018 між ФОП Василевським В.Я. (позичальник) та ПАТ «ПроКредит Банк» (банк) укладено рамкову кредитну угоду №FW202.693.

Відповідно до розділу 1 (рамкові кредитні умови) банк та позичальник домились про таке. Банк встановлює для позичальника наступні рамкові кредитні умови: максимальна сума - 825 000,00 дол. США, максимальний строк - 60 місяців, максимальний розмір процентів - 40 % річних.

Ця рамкова кредитна угода застосовується до таких кредитних послуг, які позичальник може одержати від банку згідно з умовами та положеннями, визначеними в цій угоді: овердрафт; строковий кредит; відновлювальна кредитна лінія; гарантії, акредитиви (документарні операції); кредитні картки.

Використання будь-якої кредитної послуги в рамках цієї рамкової угоди можливе лише на підставі позитивного рішення компетентного внутрішнього органу банку і за умови укладення окремих кредитних договорів, які є невід`ємними частинами цієї угоди і не мають самостійного значення.

Позичальник може отримувати кошти в межах ліміту, встановленого для наданої кредитної послуги.

Банк зберігає за собою право відмовити позичальнику як в укладенні кредитного договору, так і в наданні коштів по вже укладеному кредитному договору якщо, згідно зі звичайною оцінкою банку, фінансова ситуація позичальника суттєво погіршилася з часу підписання цієї угоди, або якщо позичальник має прострочені платежі за будь-яким договором з банком.

Відповідно до розділу 3 рамкової угоди позичальник може отримувати кошти від банку в рамках кредитної послуги лише після набрання чинності відповідним кредитним договором і виконання позичальником своїх договірних зобов`язань перед банком необхідних для отримання коштів. Видача коштів у рамках кредитної послуги стає можливою, якщо відсутні причини для відмови у видачі коштів, передбачені даною рамковою угодою, відповідним кредитним договором чи законодавством. У окремих випадках банк може видати кошти за кредитною послугою до виконання всіх вимог щодо видачі коштів. У разі, якщо кошти в рамках кредитної послуги були видані до надання забезпечення, за позичальником зберігається зобов`язання надати домовлене забезпечення. Те саме застосовується до інших умов, які не були виконані.

Відповідно до розділу 4 рамкової угоди кошти за кредитною послугою видаються згідно з кредитним договором.

29.05.2018 між ФОП Василевським В.Я. та ПАТ «ПроКредит Банк» укладено кредитний договір №202.46294/FW202.693 (далі - кредитний договір), відповідно до якого сторони домовились, що банк зобов`язується надати позичальнику строковий кредит (надалі - «кредит»), загальна сума якого складає 500 000, 00 дол. США, строком на 36 (тридцять шість) місяців, від дати видачі кредиту, включно.

Відповідно до п. 2 кредитного договору кредит використовується для придбання основних засобів.

Згідно з п. 3 кредитного договору кредит видається у дату, вказану в графіку повернення кредиту і сплати процентів (далі - графік), що є додатком № 1 до цього договору, наступним способом: зарахування коштів на рахунок позичальника НОМЕР_1 у кредитора.

Відповідно до п. 5 кредитного договору визначено, що погашення кредиту здійснюється у порядку, встановленому у графіку.

Так, згідно графіку повернення кредиту та сплати процентів (додаток №1) датою видачі кредиту в розмірі 500 000, 00 дол. США є 30.05.2018.

Також суд першої інстанції встановив, що в забезпечення виконання зобов`язання з повернення кредиту між відповідачем та позивачем 29.05.2018 було укладено договір іпотеки відносно декількох виробничих будівель, загальною площею - 300 кв. м., які розташовані за адресою: м . Харків, Тернопільська, 6 . Договір іпотеки №356558-1Д1 від 29.05.2018 був посвідчений 29.05.2018 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, реєстр 2686.

Також, в забезпечення виконання зобов`язання з повернення кредиту між відповідачем та ТОВ «ПП «Прогрес» 29.05.2018 було укладено договір іпотеки відносно комплексу з п`яти виробничих будівель, загальною площею - 15 000 кв. м., які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Тернопільська, 6. Договір іпотеки №395648-1Д1 від 29.05.2018 був посвідчений 29.05.2018 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, реєстр 2688.

З метою забезпечення схоронності іпотечного майна, забезпечення відшкодування можливих збитків/шкоди від можливої втрати чи пошкодження іпотечного майна між позивачем та ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» 29.05.2018 був укладений договір добровільного страхування майна №2210/227/005854. Вигодонабувачем вказаний ПАТ «ПроКредит Банк», сума страхового відшкодування дорівнює 812 400, 00 грн. Позивачем був сплачений необхідний платіж на користь страховика.

Також, з метою забезпечення схоронності іпотечного майна, забезпечення відшкодування можливих збитків/шкоди від можливої втрати іпотечного майна між ТОВ «ПП «Прогрес» та ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» 29.05.2018 був укладений договір добровільного страхування майна №2210/227/005853. Вигодонабувачем вказаний ПАТ «ПроКредит Банк», сума страхового відшкодування дорівнює 44 652 000, 00 грн.

Як встановлено судом першої інстанції відповідно до витягу з протоколу кредитного комітету від 02.05.2018, рішенням кредитного комітету вирішено відмовити клієнту у наданні кредиту у зв`язку з ненаданням підписаної клієнтом структури власників бізнесу та підписаної документації, яка підтверджує фінансовий стан клієнта; не оплатою комісії за видачу кредитних коштів; поведінкою клієнта, яка ставить під загрозу повернення кредиту.

Листом від 30.05.2018 №54-2/18/392 банк повідомив позичальника, що банком прийнято негативне рішення щодо можливості кредитування позивача, тому видача кредитних коштів на рахунок позивача проводитись не буде. Також, у вказаному листі банк повідомив позивача про дострокове розірвання зі сторони АТ «ПроКредит Банк» укладених договорів, а саме рамкової угоди від 29.05.2018 №FW202.693 та кредитного договору від 29.05.2018 №202.46294/FW202.693.

29.06.2018 позивач заперечив проти розірвання рамкової угоди та кредитного договору з тих підстав, що позичальником було у належні строки та повністю виконано всі умови, передбачені вказаними договорами: сплачено 500 грн комісії за управління кредитом у зв`язку із збором, розробкою, збереженням даних та перевіркою їх у відповідних реєстрах/бюро; 29.05.2018 укладено іпотечні договори, договір страхування, Василевським В.Я. та його майновим поручителем ТОВ «ПП «Прогрес», іпотеку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на рухоме майно та їх обтяжень, сплачено грошові кошти за страхування та за оцінку майна, вчинені ці дії за вимогами банку.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі склалися переддоговірні відносини з оформлення та надання кредиту. Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідач відмовив позивачу в наданні кредиту.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, з якими кореспондується норма ст. 174 Господарського кодексу України).

За приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Норма ст. 627 Цивільного кодексу України закріплює загальний принцип свободи договору, згідно ч. 1 якої відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Як вбачається з матеріалів справи, укладаючи рамкову угоду сторони у розділі 1 узгодили, що використання будь-якої кредитної послуги в рамках цієї рамкової угоди можливе лише на підставі позитивного рішення компетентного внутрішнього органу банку і за умови укладення окремих кредитних договорів, які є невід`ємними частинами цієї угоди і не мають самостійного значення.

Вказана угода підписана сторонами та скріплена печатками сторін. Тобто, сторони досягли згоди з викладених умов. З наведеного положення договору вбачається, що сторони узгодили, що використання будь-якої кредитної послуги в рамках цієї рамкової угоди можливе лише на підставі позитивного рішення компетентного внутрішнього органу банку.

Структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків урегульовано спеціальним законодавством - Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб (ст. 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Приписами ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на банки покладено обов`язок проводити ідентифікацію та верифікацію клієнтів відповідно до вимог законодавства України.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк здійснює ідентифікацію, верифікацію клієнта (особи, представника клієнта) і вживає заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, до відкриття рахунка клієнту, укладення договорів чи здійснення фінансових операцій, зазначених у частині другій цієї статті.

Банк має право витребувати, а клієнт (особа, представник клієнта) зобов`язаний надати документи і відомості, необхідні для здійснення ідентифікації та/або верифікації (в тому числі встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, та інші передбачені законодавством документи та відомості, які витребує банк з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Наведені положення закону не передбачають необов`язковості здійснення подальшої ідентифікації та верифікації клієнта за умови наявності вже відкритого рахунку клієнта в банку (договору банківського рахунку). А тому, посилання позивача на наявність рамкової угоди та договору банківського рахунку з відповідачем, як на безпідставність здійснення ідентифікації та верифікації клієнта як перед укладенням рамкової угоди, кредитного договору, так і видачі кредиту, відхиляються судом як необґрунтовані.

При цьому, ч. 6 ст. 64 Закону України «Про банки і банківські діяльність» банку надано право відмовитися від встановлення (підтримання) договірних відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

Відповідно до ч. 7 ст. 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію та/або офіційні документи, необхідну (необхідні) для ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. З метою встановлення кінцевого бенефіціарного власника (контролера) суб`єкт первинного фінансового моніторингу витребовує у клієнта - юридичної особи інформацію та/або документи, що підтверджують наявність структури власності такого клієнта. Інформація, необхідна для вивчення клієнта, встановлюється суб`єктом первинного фінансового моніторингу на підставі офіційних документів та/або інформації, одержаної від клієнта (представника клієнта) та засвідченої ним, а також з інших джерел, якщо така інформація є публічною (відкритою).

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» оцінювання ризиків клієнтів суб`єктом первинного фінансового моніторингу здійснюється за відповідними критеріями, зокрема за типом клієнта, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, і видом товарів, послуг, які клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний також здійснювати переоцінку ризиків клієнтів, з якими встановлені ділові відносини, а також в інших випадках, встановлених законодавством, не рідше ніж один раз на рік з метою її підтримання в актуальному стані та документувати результати оцінки чи переоцінки ризиків.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 вказаного Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу (до яких зокрема відносяться банки) має право відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі ненадання клієнтом необхідних для вивчення клієнтів документів чи відомостей або встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

За таких обставин, враховуючи приписи ст. 9, 10, 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою встановлено право банку на односторонню відмову від договору з клієнтом, як спеціальних законодавчих норм, що прямо наділяють банк правом відмовитися від ділових відносин з клієнтом з неприйнятно високим ризиком, пріоритетним є застосування норм спеціального закону.

Норми зазначених законів не обмежують право банку на односторонню відмову від укладення договору з клієнтом в разі наявності визначених цими законами обставин. Водночас, законодавець не зобов`язує банк пояснювати причину такої відмови.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 910/22248/17.

До того ж, відповідні положення про можливість припинення банком ділових відносин на підставі повідомлення передбачено загальними положеннями та умовами надання банківських послуг.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує та погоджується з висновком суду першої інстанції та доводами позивача про те, що відповідний доказ - загальні положеннями та умовами надання банківських послуг від 16.08.2017 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відповідачем було подано з пропуском процесуального строку, у зв`язку з чим підставно не прийняті судом першої інстанції до уваги згідно зі ст. 80 ГПК України. Наведені обставини (подача відповідачем доказів з пропуском строку встановленого законом) свідчать про недотримання стороною прав та обов`язків, встановлених процесуальним законом. Проте, це не є підставою для задоволення позову в розумінні наведених норм матеріального права.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивач, звертаючись з даним позовом до суду першої інстанції в позовній заяві (а.с. 8 т. 1), сам зазначає, що взаємовідносини сторін також регулювалися загальними положеннями та умовами надання банківських послуг, розміщеними на сайті відповідача із зазначенням посилання на сайт відповідача. Так, позивач додав до позовної заяви загальні положення та умовами надання банківських послуг від 04.04.2018 (діють з 01.06.2018). Як вбачається з наданих позивачем загальних положень та умов надання банківських послуг, останні містять аналогічні положення про можливість припинення банком ділових відносин на підставі повідомлення що і в редакції загальних положень відповідача. За поясненнями представника відповідача, вказані положення не змінювалися. Отже, враховуючи посилання самого позивача на такі положення та твердження про їх застосування до правовідносин сторін, слід дійти висновку про обізнаність позивача про такі умови, які регулювали правовідносин сторін.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 30.05.2018 №54-2/18/392 банк повідомив позичальника, що банком прийнято негативне рішення щодо можливості кредитування позивача, тому видача кредитних коштів на рахунок позивача проводитись не буде.

При цьому, суд апеляційної інстанції приймає доводи позивача про відсутність достатньої обґрунтованості посилань відповідача про функціонування діловодства банку, у зв`язку з чим суд першої інстанції, досліджуючи витяг з протоколу кредитного комітету від 02.05.2018, яким відмолено позивачу в отримані коштів, дійшов правомірного висновку про те, що такий документ містить в собі суперечливі дані (зокрема, щодо дат).

Водночас, враховуючи наявні докази та обставини справи, зокрема, лист банку від 30.05.2018 №54-2/18/392 про повідомлення позивача про прийняття негативного рішення щодо можливості його кредитування, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність обов`язкової умови, погодженої сторонами для надання кредиту, а саме: відсутність позитивного рішення компетентного внутрішнього органу банку (кредитного комітету). Доказів зворотного матеріали справи не містять, позивачем не надано.

Відповідно до ст. 42, 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється, зокрема, на основі принципів комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Таким чином, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик. Юридична особа (фізична особа підприємець) самостійно розраховує ризики настання несприятливих наслідків у результаті тих чи інших її дій, та самостійно приймає рішення про вчинення чи утримання від таких дій. Настання несприятливих наслідків у господарській діяльності юридичної особи є її власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 902/306/16.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд, враховуючи те, що обидві сторони є суб`єктами господарювання, діяльність здійснюють на власний ризик, заборони примушення до дій не обов`язкових для особи та обов`язок банку дотримання норм спеціального законодавства (Закону України «Про банки і банківські діяльність», Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення»), дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача виконати обов`язок в натурі щодо надання коштів в розмірі 500 000 дол. США та, відповідно, про помилковість висновку суду першої інстанції у вказаній частині. А тому доводи відповідача у вказаній частині визнаються обґрунтованим та підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції частково приймає доводи позивача про вчинення ним дій з отримання кредиту (надання іпотеки, сплати комісії). Однак, такі доводи не можуть нівелювати інші домовленості сторін та положення законодавства щодо необхідності проведення певних дій (ідентифікації та верифікації клієнта). До того ж, судом першої інстанції встановлено, що відповідні обмеження з нерухомого майна (накладені іпотекою) були зняті банком під час розгляду справи судом першої інстанції, сплачена комісія повернута позивачу. А тому, задоволення такої вимоги підмінить як компетенцію кредитного органу банку, так і призведе до зобов`язання укласти правочин без усіх обов`язкових умов передбачених як правилами банку, так і нормами законодавства щодо дій, вчинення яких не є обов`язковим для такої особи.

Крім того, позивач звернувся з вимогою про стягнення з відповідача 500 000 дол. США та 45 237, 82 грн 3 % річних за прострочку у ненаданні кредиту. Вказані вимоги позивач також обґрунтовує неналежним виконанням договірних відносин.

Разом з тим, оскільки суд апеляційної інстанції встановив відсутність всіх необхідних підстав для настання відповідного обов`язку банку (відсутність погодження кредитного комітету) для надання кредиту, вимоги позивача про стягнення 500 000 дол. США (фактичного надання такого кредиту) та 45 237, 82 грн 3 % річних за прострочку у ненаданні кредиту не підлягають до задоволення, як необґрунтовані. А тому рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає залишенню без змін.

З огляду на відмову в задоволенні позову, доводи позивача про необхідність достягнення суми судового збору з відповідача як за дві майнові вимоги відхиляються судом як безпідставні. Відповідно, і не підлягає до задоволення вимога позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу (позивач у правовідносинах з банком діяв на власний ризик). Разом з тим, враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору (інвалід другої групи) та відмовою в позові, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції не підлягає стягненню з нього. Тому підлягає скасуванню пункт третій резолютивної частини оскаржуваного рішення про стягнення судового збору з відповідача в дохід бюджету.

Всі інші доводи позивача не спростовують встановлених судом обставин та, відповідно до встановлених обставин, зроблених висновків і згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Отже, Північний апеляційний господарський суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позивних вимог про зобов`язання АТ «ПроКредит Банк» виконати обов`язок в натурі щодо надання грошових коштів (кредиту) в розмірі 500 000 доларів США на користь ФОП Василевського В.Я . та 15 000 грн витрат на правову допомогу, оскільки сторонами не було досягнуто всіх обов`язкових умов для укладення відповідного правочину. При цьому, суд апеляційної інстанції, вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відмову в другій позовній вимозі (про стягнення 500 000 дол. США та 45 237, 82 грн 3 % річних за прострочку у ненаданні кредиту).

Таким чином, на підставі ст. 2, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги ФОП Василевського В.Я. та задоволенні апеляційної скарги АТ «ПроКредит Банк» і скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, стягнення 15 000 грн витрат на правничу допомогу та судового збору в дохід бюджету, з ухваленням у вказаній частині нового рішення - про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 2, 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2019 у справі № 922/1897/18 - залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2019 у справі № 922/1897/18 - задовольнити.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2019 у справі № 922/1897/18 в частині задоволення позовних вимог та судових витрат скасувати, з ухваленням у вказаній частині нового рішення - про відмову в позові.

В решті рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2019 у справі № 922/1897/18 - залишити без змін.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 04.06.2019

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

Є.Ю. Пономаренко