ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року Справа № 903/797/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Мельник О.В. , суддя Грязнов В.В.

секретар судового засідання Дика А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Луцької міської ради на рішення Господарського суду Волинської області від 18 лютого 2019 року у справі №903/797/18 (суддя Войціховський В.А.)

за позовом Заступника керівника Луцької місцевої прокуратури, м. Луцьк

до відповідача Луцької міської ради, м. Луцьк

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача:

1. Підприємство "Освіта", м. Луцьк

2. Волинська обласна рада, м. Луцьк

про визнання незаконним та скасування рішення Луцької міської ради

за участю представників сторін:

органу прокуратури - Шептіліс О.І. посвідчення №047204 від 14.06.2017;

відповідача - Максим`як А.В. довіреність №1.1-8/8840 від 15.11.2018;

третя особа на стороні позивача 1 - Грінченко О.А. - директор;

Комарницька О.О. ордер № 031789 від 12.04.2019;

третя особа 2 на стороні позивача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 18 лютого 2019 року у справі №903/797/18 позов Заступника керівника Луцької місцевої прокуратури доЛуцької міської ради за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Підприємство "Освіта" та Волинська обласна рада про визнання незаконним та скасування рішення Луцької міської ради - задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Луцької міської ради від 29.08.2018 №46/1 "Про приватизацію нежитлового приміщення загальною площею 174,4 кв.м. на проспекті Волі, 8 шляхом продажу на аукціоні без умов".

Не погодившись з прийнятим рішенням Господарського суду Волинської області від 18 лютого 2019 року у справі №903/797/18 Луцька міська рада звернулась до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Волинської області від 18 лютого 2019 року у справі №903/797/18 скасувати, прийняти нове, яким в позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення Господарського суду Волинської області від 18.02.2019 є незаконним та необґрунтованим та таким, яке ухвалене з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вважає, що Луцька міська рада, як власник майна, вправі самостійно вирішувати питання, пов`язані з його використанням, у прокурора відсутні повноваження на звернення до суду з даним позовом, а також при зверненні до суду прокурором не виконано вимоги абз. 3 ч. 4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру". Вважає, що положення Закону України "Про посилення захисту майна редакцій засобів масової видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок" не підлягають до застосування у спірних правовідносинах.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.04.2019 апеляційну скаргу Луцької міської ради на рішення Господарського суду Волинської області від 18 лютого 2019 року у справі №903/797/18 - залишено без руху.

На виконання вимог ухвали суду від 05.04.2019 Луцька міська рада надіслала до Північно-західного апеляційного господарського суду заяву (вх. №14593/19 від 15.04.2019) до якого долучена квитанція від 12.03.2019 про сплату судового збору в розмірі 2643,00 грн. та належним чином завірені копії документів, що підтверджують повноваження Пустовіта Г.О . діяти від імені та в інтересах Луцької міської ради (на підписання апеляційної скарги).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.04.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Луцької міської ради на рішення Господарського суду Волинської області від 18 лютого 2019 року у справі №903/797/18, розгляд апеляційної скарги призначено на 21 травня 2019 року о 10:30 год. Запропоновано прокуратурі в строк до 14.05.2019 подати до суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання відповідачу, а також запропоновано Підприємству "Освіта" та Волинській обласній раді в строк до 14.05.2019 подати до суду письмові пояснення стосовно поданої апеляційної скарги з доказами їх надсилання сторонам у справі.

Матеріалами справи стверджується, що ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.04.2019 у справі №903/797/18 було отримано сторонами у справі, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

08.05.2019 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від прокуратури Волинської області надійшов відзив на апеляційну скаргу (вих.№05-1030вих09 від 06.05.2019), в якому заступник прокурора заперечив доводи апеляційної скарги Луцької міської ради на рішення Господарського суду Волинської області від 18 лютого 2019 року у справі №903/797/18, просить суд в її задоволенні відмовити, а рішення залишити без змін.

На виконання вимог суду Підприємство "Освіта" надіслало на адресу суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу вх.№17574/19 від 13.05.2019, в якому заперечило доводи, викладені в апеляційній скарзі, просить апеляційну скаргу Луцької міської ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 18 лютого 2019 року у справі №903/797/18 залишити без змін.

В судове засідання 21.05.2019 з`явились прокурор та представники відповідача і третьої особи 1 на стороні позивача.

У судовому засіданні 21.05.2019 прокурор та представники відповідача і третьої особи 1 на стороні позивача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзивах на апеляційну скаргу та надали додаткові пояснення щодо оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення прокурора та представників відповідача і третьої особи 1 на стороні позивача, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.

18.11.2015 Виконавчим комітетом Луцької міської ради було прийнято рішення №685-15 від 18.11.2015 "Про продовження оренди нежитлового приміщення на пр-ті Волі, 8" (а.с. 19) згідно з пунктами 1, 2 котрого було погоджено Відділу управління майном міської комунальної власності Луцької міської ради (Грабко А.В.) продовження оренди нежитлового приміщення загальною площею 172,4 кв.м., що на проспекті Волі, 8, з Підприємством "Освіта" на термін з 01.12.2015 до 31.10.2018 та зобов`язано орендодавця та орендаря в десятиденний термін укласти договір оренди, встановивши річну орендну плату в розмірі однієї гривні.

18.11.2015 між Відділом управління майном міської комунальної власності Луцької міської ради (орендодавець) та Підприємством "Освіта" (орендар) було укладено договір оренди нежитлових приміщень №161 (а.с. 15-18), відповідно до п.п. 1.1.-1.2. котрого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду нежитлове приміщення за адресою: м . Луцьк, пр-т Волі , 8, яке знаходиться на балансі ЖКП №3 площею 172,4 кв.м.

Згідно п.п. 1.3.1. п. 1.3. даного договору приміщення, що передається в оренду, буде використовуватись для розміщення книгарні.

Згідно п. 2.1. цього договору вступ орендаря у користування приміщенням настає одночасно із підписанням договору оренди нежитлового приміщення.

Цей договір дійсний з 01.12.2015 по 31.10.2018 включно (п. 9.1. договору оренди).

Договір підписано сторонами та скріплено відтисками печаток сторін.

05.07.2018 трудовий колектив Підприємства "Освіта" звернувся із зверненням №21 до виконувача повноважень Луцького міського голови Пустовіта О.Г. щодо вжиття заходів для продовження договору оренди (а.с. 20-21), згідно якого вбачається, що книгарня "Освіта" у приміщенні по пр. Волі, 8 у м. Луцьку знаходиться з 1959 року. Перебування даного підприємства за вказаною адресою впродовж тривалого часу підтверджується також копією паспорту об`єкта культурної спадщини, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, проспект Волі, 8 (а.с. 43-48) та Статутом Підприємства "Освіта", зареєстрованим у виконкомі Луцької міської Ради народних депутатів 27.10.1992 (а.с. 33-40).

19.07.2018 Волинська обласна рада листом №1400/34/2-18 звернулась до Луцької міської ради, в якому просила розглянути можливість пролонгації договору оренди нежитлових приміщень №161 від 18.11.2015 на тих самих умовах. Про прийняте рішення просила проінформувати Волинську обласну раду до 31.07.2018 (а.с. 24).

31.07.2018 відділ управління майном міської комунальної власності Луцької міської ради листом №34-17/198 повідомив Підприємство "Освіта" про те, що останнє зобов`язане до 31.10.2018 звільнити орендоване приміщення у зв`язку з перед приватизаційною підготовкою та у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди нежитлових приміщень №161 від 18.11.2015 (а.с. 23).

Рішенням Луцької міської ради від 29.08.2018 №46/1 "Про приватизацію нежитлового приміщення загальною площею 174,4 кв.м на проспекті Волі, 8 шляхом продажу на аукціоні без умов" (а.с. 13) було вирішено включити нежитлове приміщення загальною площею 174,4 кв.м на проспекті Волі, 8 до приватизації шляхом продажу на аукціоні без умов; зобов`язано Відділ управління майном міської комунальної власності (виконавчий орган Луцької міської ради) провести інвентаризацію та оцінку об`єкта відповідно до законодавства; після повернення орендарем вказаного приміщення, забезпечити роботу аукціонної комісії для продажу об`єктів малої приватизації, відповідно до Положення про діяльність аукціонної комісії; контроль за виконанням рішення покладено на постійну комісію міської ради з питань комунального майна та приватизації (Вавринюк Б.А.) та заступника міського голови Петрочука К.П.

Не погоджуючись з даним актом органу місцевого самоврядування заступник керівника Луцької місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом від 29.10.2018 до Луцької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Луцької міської ради від 29.08.2018 №46/1 "Про приватизацію нежитлового приміщення загальною площею 174,4 кв.м. на проспекті Волі, 8 шляхом продажу на аукціоні без умов". В обґрунтування позовних вимог прокурор вказує на протиправність прийнятого Луцькою міською радою рішення від 29.08.2018 №46/1 "Про приватизацію нежитлового приміщення загальною площею 174,4 кв.м. на проспекті Волі, 8 шляхом продажу на аукціоні без умов" та суперечливість вказаного рішення положенням Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", Закону України "Про посилення захисту майна редакцій засобів масової інформації, видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок", Постанові Верховної Ради України "Про запровадження мораторію на виселення редакцій друкованих засобів масової інформації, закладів культури, у тому числі бібліотек, видавництв, книгарень, підприємств з розповсюдження книг та преси" від 15.04.2009 № 1271-VI.

При цьому, прокурор, здійснюючи посилання на положення ст. ст. 6, 7, 13, 19, 131-1, 143 Конституції України, ст.16 ЦК України, ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" засвідчує, що з урахуванням того, що орган місцевого самоврядування-Луцька міська рада не має повноважень щодо скасування власного прийнятого ненормативного акта, звернення до суду прокурора про визнання акта незаконним та його скасування через невідповідність Конституції та Законам України, є способом захисту інтересів держави (територіальної громади міста Луцька), що передбачений законом.

Розглядаючи питання наявності підстав для представництва інтересів держави прокурором у даній справі, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.2 ЦК України одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка відповідно до статтей 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Статтею 53 ГПК України визначено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Господарський суд засвідчує, що передумовою участі органів та осіб, передбачених статтею 53 ГПК України, в господарському процесі в будь - якій із п`яти форм є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

На відміну від осіб, які беруть участь у справі (позивач, відповідач, третя особа, представник), відповідні органи та особи повинні бути наділені спеціальною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати процесуальні права та обов`язки органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Така процесуальна правоздатність настає з моменту виникнення у цих осіб відповідної компетенції або передбачених законом повноважень. Необхідною умовою такої участі є норми матеріального права, які визначають випадки такої участі, тобто особи, перелічені статтею 53 ГПК України, можуть звернутися до суду із позовною заявою або беруть участь в процесі лише у випадках, чітко встановлених законом.

Так, відповідно до частин 3 - 5 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя згідно п.3 ч.2 ст.129 Конституції України.

Спеціальним законом, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді, є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч.3 ст.23 вказаного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17).

У справі, що розглядається, прокурор обґрунтував наявність "інтересів держави" порушенням, на його думку, чинного законодавства України шляхом прийняття незаконного рішення органом місцевого самоврядування, що стосується можливого відчуження комунального нерухомого майна, на яке, згідно Закону діє мораторій щодо такого продажу та завдає істотної шкоди інтересам держави всупереч ст. 7 Конституції України, відповідно до якої в Україні визнається та гарантується місцеве самоврядування.

На думку суду, таке обґрунтування є сумісним з розумінням "інтересів держави".

Колегією суддів приймається до уваги те, що у даній справі, звертаючись до суду з вимогою про скасування рішення органу місцевого самоврядування прокурор визначив відповідачем у справі Луцьку міську раду, оскільки позовна вимога про скасування рішення Луцької міської ради від 29.08.2018 №46/1 "Про приватизацію нежитлового приміщення загальною площею 174,4 кв.м. на проспекті Волі, 8 шляхом продажу на аукціоні без умов" спрямована саме даному органу місцевого самоврядування.

Вірним є висновок суду першої інстанції, що орган, уповноважений на даний час державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, виступає в справі відповідачем у зв`язку з тим, що саме його дії, призвели до порушення вимог законодавства, відтак Заступник керівника Луцької місцевої прокуратури правомірно звернувся до господарського суду за захистом державних інтересів самостійно і набув статусу позивача, оскільки інший орган, який би представляв інтереси держави в даному випадку відсутній.

Наведена правова позиція відображена і у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/5974/16.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 3 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до преамбули Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" цей Закон відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Діяльність органів місцевих рад урегульоване Законом України "Про місцеве самоврядування", відповідно до статті 2 якого, місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

У відповідності до ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Статтею 144 Конституції України, частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку.

Органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Згідно п.п. 20, 22 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" органи приватизації - Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, органи приватизації територіальних громад; приватизація державного або комунального майна - платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" визначено, що до об`єктів державної і комунальної власності, що підлягають приватизації, належать усі об`єкти права державної і комунальної власності, крім тих, приватизація яких прямо заборонена цим Законом та іншими законами України.

Згідно ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" порядок приватизації державного і комунального майна передбачає: формування та затвердження переліків об`єктів, що підлягають приватизації; опублікування переліку об`єктів, що підлягають приватизації, в офіційних друкованих виданнях державних органів приватизації, на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України, на офіційних сайтах місцевих рад та в електронній торговій системі; прийняття рішення про приватизацію; прийняття місцевою радою рішення про приватизацію об`єкта комунальної власності; опублікування інформації про прийняття рішення про приватизацію об`єкта та у випадках, передбачених цим Законом, інформації про вивчення попиту для визначення стартової ціни; проведення інвентаризації та оцінки відповідно до законодавства; проведення у випадках, передбачених законом, аудиту, екологічного аудиту об`єкта приватизації; перетворення державного або комунального підприємства в господарське товариство у процесі приватизації у випадках, передбачених цим Законом; затвердження плану розміщення акцій акціонерних товариств, створених у процесі приватизації, у випадках, передбачених цим Законом, та його виконання; затвердження у випадках, передбачених цим Законом, умов продажу об`єктів приватизації, розроблених аукціонною комісією; опублікування інформації про умови продажу, в тому числі стартову ціну об`єкта приватизації; проведення аукціону, укладення договору купівлі-продажу; укладення договору купівлі-продажу в разі приватизації об`єкта шляхом викупу; опублікування інформації про результати приватизації; прийняття рішення про завершення приватизації. Приватизація об`єкта вважається завершеною з моменту його продажу та переходу до покупця права власності або завершення розміщення всіх акцій, передбачених до продажу планом розміщення акцій, і оформлюється наказом відповідного органу приватизації.

Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної Ради України "Про запровадження мораторію на виселення редакцій друкованих засобів масової інформації, закладів культури, у тому числі бібліотек, видавництв, книгарень, підприємств з розповсюдження книг та преси" від 16.01.2009 № 901-VI (в редакції від 15.04.2009 №1271-VI) органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування тимчасово, до схвалення відповідного закону: необхідно припинити прийняття рішень та призупинити виконання раніше прийнятих рішень про виселення редакцій друкованих засобів масової інформації, закладів культури, у тому числі бібліотек, видавництв, книгарень, підприємств з розповсюдження книг та преси із займаних ними на законних підставах приміщень державної та комунальної власності, а також про знесення існуючих кіосків з продажу друкованих засобів масової інформації; не допускати практики безпідставного розірвання чи припинення договорів оренди з редакціями друкованих засобів масової інформації, закладами культури, у тому числі бібліотеками, видавництвами, книгарнями, підприємствами з розповсюдження книг та преси, а також закріпити за ними переважне право на укладення договору оренди на новий строк.

Законом України "Про посилення захисту майна редакцій засобів масової інформації, видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок" заборонено відчуження приміщень, в яких перебувають редакції засобів масової інформації, друкарні, видавництва, книгарні, підприємства книгорозповсюдження, засновниками яких є органи державної влади, місцевого самоврядування, об`єднання громадян, державні науково-дослідні установи, навчальні заклади, трудові колективи, а також творчі спілки (стаття 1 Закону).

Згідно Преамбули Закону України "Про посилення захисту майна редакцій засобів масової інформації, видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок" цей Закон спрямовано на запобігання зловживанню та попередження порушень при відчуженні нерухомого майна, виселення редакцій засобів масової інформації, друкарень, видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок з приміщень, якими вони користуються для здійснення своєї діяльності.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Підприємство "Освіта" за своєю організаційно-правовою формою є Комунальним підприємством, засновником Підприємства "Освіта" є Волинська обласна державна адміністрація, основним видом діяльності вказаного підприємства за кодом КВЕД 47.61 є роздрібна торгівля книгами в спеціалізованих магазинах (а.с. 49-51).

Як вбачається з умов укладеного між Відділом управління майном міської комунальної власності Луцької міської ради та Підприємством "Освіта" договору оренди нежитлових приміщень №161 від 18.11.2015, який укладений терміном до 31.10.2018, нежитлове приміщення за адресою: м.Луцьк, пр-т Волі, 8, яке знаходиться на балансі ЖКП №3 площею 172,4 кв.м. передавалося Підприємству "Освіта" в оренду для розміщення книгарні.

З вищевикладеного випливає, що на спірні правовідносини розповсюджуються положення Закону України "Про посилення захисту майна редакцій засобів масової видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок", який прийнятий на запобігання зловживанню та попередження порушень при відчуженні нерухомого майна, виселення редакцій засобів масової інформації, друкарень, видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок з приміщень, якими вони користуються для здійснення своєї діяльності.

Однак, рішенням Луцької міської ради від 29.08.2018 №46/1 "Про приватизацію нежитлового приміщення загальною площею 174,4 кв.м на проспекті Волі, 8 шляхом продажу на аукціоні без умов" (а.с. 13) було вирішено включити нежитлове приміщення загальною площею 174,4 кв.м на проспекті Волі, 8 до приватизації шляхом продажу на аукціоні без умов; зобов`язано Відділ управління майном міської комунальної власності (виконавчий орган Луцької міської ради) провести інвентаризацію та оцінку об`єкта відповідно до законодавства; після повернення орендарем вказаного приміщення, забезпечити роботу аукціонної комісії для продажу об`єктів малої приватизації, відповідно до Положення про діяльність аукціонної комісії; контроль за виконанням рішення покладено на постійну комісію міської ради з питань комунального майна та приватизації (Вавринюк Б.А.) та заступника міського голови Петрочука К.П.

Відтак, з огляду на те, що нежитлове приміщення загальною площею 174,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Луцьк, проспект Волі, 8 перебувало на час прийняття спірного рішення у користуванні Підприємства "Освіта" (основним видом діяльності якого є роздрібна торгівля книгами в спеціалізованих магазинах) на правах оренди згідно укладеного між Відділом управління майном міської комунальної власності Луцької міської ради та Підприємством "Освіта" договору оренди нежитлових приміщень №161 від 18.11.2015 для розміщення книгарні, суд приходить до висновку, що Луцька міська рада, приймаючи рішення від 29.08.2018 №46/1 діяла всупереч положенням Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", Закону України "Про посилення захисту майна редакцій засобів масової інформації, видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок", оскільки його прийняття стало підставою для можливого подальшого відчуження комунального нерухомого майна, на яке, згідно Закону України "Про посилення захисту майна редакцій засобів масової інформації, видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок" діє мораторій щодо такого продажу.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що Луцька міська рада, приймаючи рішення Луцької міської ради від 29.08.2018 №46/1 "Про приватизацію нежитлового приміщення загальною площею 174,4 кв.м. на проспекті Волі, 8 шляхом продажу на аукціоні без умов" проігнорувала вимоги чинного законодавства щодо заборони відчуження нерухомого майна вказаної категорії.

Доводи апелянта про те, що рішення 29.08.2018 №46/1 "Про приватизацію нежитлового приміщення загальною площею 174,4 кв.м на пр. Волі, 8 шляхом продажу на аукціоні без умов" не суперечить вимогам Закону України "Про посилення захисту майна редакцій засобів масової видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок", оскільки відчуження майна ще не відбулося є безпідставними, враховуючи те, що прийняття міською радою спірного рішення створює передумови для подальшого відчуження нерухомого майна комунальної власності. Дане рішення є одним з етапів процесу приватизації.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими. Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді скарги судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Луцької міської ради на рішення Господарського суду Волинської області від 18 лютого 2019 року у справі №903/797/18 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "23" травня 2019 р.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.