ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"03" червня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/788/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Степанової Л.В.

при секретарі судового засідання Топольницькій Б.П.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» до відповідача Приватного підприємства «СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ СЕНАТ» про стягнення 68229,00грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з відповідача Приватного підприємства «СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ СЕНАТ» 68229,00грн.

В обґрунтування позовних вимог Державне підприємство «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» посилається на неналежне виконання Приватним підприємством «СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ СЕНАТ» умов укладеного між сторонами договору №1-ДВВ/15 від 16.02.2015р. про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.04.2019р. було відкрито провадження у справі №916/788/19, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження та справу призначено до розгляду по суті на 23.04.2019р. о 11:20.

В судовому засіданні від 23.04.2019р. було оголошено перерву по 21.05.2019р. о 12:40, про що зазначено у протоколі судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.04.2019р. викликано учасників справи у судове засідання на 21.05.2019р. о 12:40.

16.05.2019р. за вх.суду№9626/19 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву.

21.05.2019р. за вх.суду№10034/19 позивач звернувся до суду з клопотанням про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу у сумі 62154,44грн. у зв`язку із сплатою відповідачем основного боргу та відсутністю предмету спору.

Однак у зв`язку із перебуванням судді Степанової Л.В. на лікарняному з 21.05.2019р., засідання суду не відбулося.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.05.2019р. призначено справу до розгляду на 03.06.2019р. о 12:20.

В судовому засіданні від 03.06.2019р. було оголошено вступну та резолютивну частину рішення по справі №916/788/19.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

16.02.2015р. між Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» (позивач, Балансоутримувач) та Приватним підприємством «РІВЕР-ТРАНС» (відповідач, Орендар) було укладено договір №1-ДДВ/15 (далі договір) відповідно до умов якого Орендар бере участь у витратах Балансоутримувача на надання послуг утримання орендованого майна (п.1.1. договору).

Відповідно до пп.2.2.3 п.2.2. договору Орендар зобов`язується не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним вносити на рахунок Балансоутримувача за санітарне обслуговування прибудинкової території допоміжних приміщень будівель, технічне обслуговування майна відповідно до загальної площі, на ремонт відповідно до відновної вартості майна, а також за комунальні послуги. При несвоєчасному внесенні плати, сплачувати пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми наданих послуг за кожен день прострочки.

Згідно п.5.1. договору договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до 20.01.2017р. включно. У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну договору за один місяць до закінчення строку його чинності, він вважається продовженим на той самий термін і на тих саме умова, які були передбачені договором.

Між сторонами були підписані додаток №1 до договору «Перелік робіт щодо утримання та ремонту майна та прибудинкової території, комунальних та інших послуг», додаток №2 «Розрахунок щомісячних платежів за обслуговування та ремонт майна, комунальні та інші послуги Балансоутримувача».

16.05.2016р. між сторонами було укладено додаткову угоду якою у зв`язку із реорганізацією Орендаря Приватного підприємства «РІВЕР-ТРАНС» та переходом прав та обов`язків та інших зобов`язань до правонаступника Приватного підприємства «СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ СЕНАТ» було внесено зміни до договору, а саме змінено Орендаря з Приватного підприємства «РІВЕР-ТРАНС» на Приватне підприємство «СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ СЕНАТ».

16.05.2016р. сторони підписали додаток №2 до договору «Розрахунок щомісячних платежів за обслуговування та ремонт майна, комунальні та інші послуги Балансоутримувача» у новій редакції.

31.12.2016р. між сторонами було укладено додаткову угоду якою продовжили термін дії договору до 31.12.2024р.

Як вказує позивач, Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» було виставлено відповідачу рахунки згідно договору, а саме: №370 від 31.08.2018р на суму 5077,48грн., №410 від 30.09.2018р. на суму 4955,15грн., №438 від 31.10.2018р. на суму 5594,14грн., №464 від 30.11.2018р. на суму 12133,63грн., №505 від 31.12.2018р. на суму 21638,69грн., №21 від 31.01.2019р. на суму 12755,35грн. Рахунки №№370, 410, 438, 464, 505 разом із актами наданих послуг було отримано представником відповідача та повернуті позивачу без жодних зауважень. Відповідачу для розгляду та підписання було надано акти здачі-приймання послуг від 31.01.2019р., що підтверджується даними журналу реєстрації вихідних рахунків та актів з господарської діяльності. Станом на 11.03.2019р. підписаний акт здачі-приймання послуг від 31.01.2019р. повернуто не було, заперечень та зауважень, відмови від підписання на адресу позивача не надходило. Станом на 11.03.2019р. перелічені рахунки відповідачем не сплачені.

Під час розгляду справи відповідач наявну заборгованість сплатив у повному обсязі, що підтверджується наданими до матеріалів справи копіями платіжних доручень №1554 від 02.04.2019р. на суму 27751,69грн., №1575 від 16.05.2019р. на суму 46625,60грн. у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з заявою про закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу у сумі 62154,44грн. посилаючись на відсутність предмету спору.

За неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором щодо своєчасного здійснення оплат, позивач нарахував відповідачу 4440,02грн. пені, 416,26грн. 3% річних, 1218,28грн. інфляційних витрат.

Враховуючи викладене, позивач просить закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу у сумі 62154,44грн. та стягнути з відповідача 4440,02грн. пені, 416,26грн. 3% річних, 1218,28грн. інфляційних витрат.

Відповідач проти позовних вимог заперечує посилаючись на несвоєчасне виставлення та направлення відповідачу рахунків на оплату у зв`язку з чим невірний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних витрат.

Відповідач зазначає, що оформлення та надсилання рахунків на оплату згідно умов договору покладено на позивача, проте позивач надавав акти приймання-передачі робіт та рахунки до сплати вже з пропущеним строком на їх оплату, відповідач не мав змогу оплатити рахунки без прострочення.

Крім того у своєму відзиві на позов відповідач просить зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 175 Господарського процесуального кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 16.02.2015р. між позивачем та Приватним підприємством «РІВЕР-ТРАНС», правонаступником якого є відповідач, було укладено договір №1-ДДВ/15 відповідно до умов якого відповідач зобов`язався брати участь у витратах Балансоутримувача на надання послуг утримання орендованого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було виставлено відповідачу рахунки згідно договору, а саме: №370 від 31.08.2018р на суму 5077,48грн., №410 від 30.09.2018р. на суму 4955,15грн., №438 від 31.10.2018р. на суму 5594,14грн., №464 від 30.11.2018р. на суму 12133,63грн., №505 від 31.12.2018р. на суму 21638,69грн., №21 від 31.01.2019р. на суму 12755,35грн. Рахунки №№370, 410, 438, 464, 505 разом із актами наданих послуг було отримано представником відповідача та повернуті позивачу без жодних зауважень. Відповідачу для розгляду та підписання було надано акти здачі-приймання послуг від 31.01.2019р. Станом на 11.03.2019р. підписаний акт здачі-приймання послуг від 31.01.2019р. повернуто не було, заперечень та зауважень, відмови від підписання на адресу позивача не надходило.

Згідно до ст. 193 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст. 525 ЦК України).

Під час розгляду справи відповідач наявну заборгованість сплатив у повному обсязі, що підтверджується наданими до матеріалів справи копіями платіжних доручень №1554 від 02.04.2019р. на суму 27751,69грн. та №1575 від 16.05.2019р. на суму 46625,60грн. у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з заявою про закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу у сумі 62154,44грн. посилаючись на відсутність предмету спору.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 231 Господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи, що станом на день розгляд справи заборгованість за договором №1-ДВВ/15 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 16.02.2015р. відповідачем сплачена у повному обсязі у сумі 62154,44грн., суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу у сумі 62154,44грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 4440,02грн. пені слід зазначити наступне.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, виходячи з матеріалів справи, відповідач виконав свої зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ст. 612 цього ж Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського Кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

За приписами ст. 230 Господарського кодексу України учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання штрафні (господарські) санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня). Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно пп. 2.2.3. п. 2.2. договору при несвоєчасному внесенні плати, сплачувати пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми наданих послуг за кожен день прострочки.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у сумі 805,72грн. за рахунком №370 від 31.08.2018р. за період з 11.09.2018р. по 11.03.2019р., у сумі 655,98грн. за рахунком №410 від 30.09.2018р. за період з 11.10.2018р. по 11.03.2019р., у сумі 588,53грн. за рахунком №438 від 31.10.2018р. за період з 11.11.2018р. по 11.03.2019р., у сумі 957,39грн. за рахунком №464 від 30.11.2018р. за період з 11.12.2018р. по 11.03.2019р., у сумі 1119,28грн. за рахунком №505 від 31.12.2018р. за період з 11.01.2019р. по 11.03.2019р., у сумі 313,12грн. за рахунком №21 від 31.01.2019р. за період з 11.02.2019р. по 11.03.2019р., вважає його вірним та зазначає, що стягненню з відповідача підлягає пеня у сумі 4440,02грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 416,26грн. 3% річних та 1218,28грн. інфляційних витрат слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних у сумі 75,54грн. за рахунком №370 від 31.08.2018р. за період з 11.09.2018р. по 11.03.2019р., у сумі 61,50грн. за рахунком №410 від 30.09.2018р. за період з 11.10.2018р. по 11.03.2019р., у сумі 55,18грн. за рахунком №438 від 31.10.2018р. за період з 11.11.2018р. по 11.03.2019р., у сумі 89,76грн. за рахунком №464 від 30.11.2018р. за період з 11.12.2018р. по 11.03.2019р., у сумі 104,93грн. за рахунком №505 від 31.12.2018р. за період з 11.01.2019р. по 11.03.2019р., у сумі 29,35грн. за рахунком №21 від 31.01.2019р. за період з 11.02.2019р. по 11.03.2019р., вважає його вірним та зазначає, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних у сумі 416,26грн.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних витрат у сумі 354,41грн. за рахунком №370 від 31.08.2018р. за період з 11.09.2018р. по 11.03.2019р., у сумі 247,41грн. за рахунком №410 від 30.09.2018р. за період з 11.10.2018р. по 11.03.2019р., у сумі 180,69грн. за рахунком №438 від 31.10.2018р. за період з 11.11.2018р. по 11.03.2019р., у сумі 219,38грн. за рахунком №464 від 30.11.2018р. за період з 11.12.2018р. по 11.03.2019р., у сумі 216,39грн. за рахунком №505 від 31.12.2018р. за період з 11.01.2019р. по 11.03.2019р., вважає його вірним та зазначає, що стягненню з відповідача підлягають інфляційні витрати у сумі 1218,28грн.

Доводи відповідача на те, що позивачем невірно розраховані пеня, 3% річних та інфляційні витрати з посиланням на несвоєчасне виставлення та направлення відповідачу рахунків на оплату судом до уваги не приймається, оскільки умовами договору не передбачено зобов`язань позивача надавати відповідачу рахунки на оплату та не встановлено порядок та строки їх виставлення.

Умовами договору, а саме пп.2.2.3 п.2.2. встановлено, що Орендар зобов`язується не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним вносити на рахунок Балансоутримувача за санітарне обслуговування прибудинкової території допоміжних приміщень будівель, технічне обслуговування майна відповідно до загальної площі, на ремонт відповідно до відновної вартості майна, а також за комунальні послуги.

Враховуючи умови договору, позивачем нараховані пеня, 3% річних та інфляційні витрати з 11 числа місяця.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені, 3% річних та інфляційних витрат суд зазначає, що зменшенню підлягають лише штрафні санкції, а саме пеня, оскільки 3% річних та інфляційні витрати не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В обґрунтування свого клопотанням про зменшення штрафних санкцій відповідач посилається на тяжке фінансове становище та на те, що стягнення штрафних санкцій може призвести до тяжких наслідків на підприємстві, а саме невиплаті заробітної плати, податків, комунальних послуг.

Суд, розглянувши клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій, відмовляє у його задоволенні, як необґрунтованому, оскільки сума пені складає 4440,02грн., яка не є надмірно великою та не може вплинути на невиплату заробітної плати, сплати податків та комунальних послуг, а посилання відповідача на тяжке фінансове становище не є підставою для звільнення відповідача від виконання взятих на себе зобов`язань за договором.

Відповідно до ст.3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, а також оцінюючи надані документальні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу у сумі 62154,44грн. та задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 4440,02грн. пені, 416,26грн. 3% річних, 1218,28грн. інфляційних витрат.

Враховуючи, що відповідачем сума основного боргу сплачена після звернення позивача з даним позовом до суду, судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1921,00грн. покласти на відповідача відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 86, 129, п.2 ч.1 ст. 231, ст.ст. 232-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі №916/788/19 за позовом Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» до відповідача Приватного підприємства «СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ СЕНАТ» в частині стягнення основного боргу у сумі 62154,44грн. закрити.

2. Позов Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» до відповідача Приватного підприємства «СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ СЕНАТ» в частині стягнення 4440,02грн. пені, 416,26грн. 3% річних, 1218,28грн. інфляційних витрат задовольнити у повному обсязі.

3. Стягнути з Приватного підприємства СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ СЕНАТ (67772, Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт. Затока, вул. Приморська, 1, ) на користь Державного підприємства Білгород-Дністровський морський торговельний порт (67700, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, 81, ) 4440,02грн. пені, 416,26грн. 3% річних, 1218,28грн. інфляційних витрат, 1921,00грн. судового збору.

Наказ видати згідно зі ст. 327 ГПК України.

Повне рішення складено 05 червня 2019р.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В. Степанова