РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.05.2019Справа № 910/17331/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондаренко Г.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи № 910/17331/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Колор С.І.М.»

До Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

про стягнення 223 705,83 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Колор С.І.М.» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення 223 705,83 грн заборгованості, а саме втрат від інфляції у розмірі 170 172,92 грн та 3% річних у розмірі 53 532,91 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору від 12.05.2017 № 12/01/05 про послуги з поточного дрібного ремонту та експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного значення (міжнародні, національні, регіональні), державного значення (територіального) та місцевого значення загального користування у Київській області (відновлення або нанесення нової дорожньої розмітки), згідно дефектних актів, факт якого встановлений рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у справі № 910/5976/18, та наявність заборгованості в сумі 1 397 778,22 грн, у зв`язку з несплатою якої позивачем нараховані 3% річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву (протягом 15 днів з дня отримання ухвали суду про відкриття провадження у справі), а позивачу - для подання відповіді на відзив (у строк протягом 5 днів з дня отримання відзиву на позов), якщо такий буде подано.

28.01.2019 до відділу діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтовано тим, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2011 у справі № 44/258-б порушено провадження про банкрутство відповідача та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Провадження у даній справі здійснюється за приписами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції до 19.01.2013 та з огляду на те, що станом на сьогодні, відповідач ще перебуває на стадії процедури санації, а провадження у даній справі ще не припинено, мораторій на задоволення вимог кредиторів, введений ухвалою від 09.09.2011 продовжує діяти, у зв`язку з чим не здійснюється нарахування санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань.

Відповідно до розпорядження керівника апарату від 21.03.2019 № 05-23/580 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ та витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2019 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку зі звільненням судді Якименка М.М. з посади та визначено суддю - доповідача Бондаренко Г.П. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.03.2019 прийнято справу до провадження судді Бондаренко Г.П., ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без виклику сторін.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

У ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

12.05.2017 між Дочірнім підприємством «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (генпідрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Колор С.І.М.» (субпідрядник) було укладено договір № 12/01/05 про послуги з поточного дрібного ремонту та експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного значення (міжнародні, національні, регіональні), державного значення (територіального) та місцевого значення загального користування у Київській області (відновлення або нанесення нової дорожньої розмітки), згідно дефектних актів (договір), відповідно до пункту 1.1 якого субпідрядник зобов`язується за дорученням генпідрядника та замовника - Служби автомобільних доріг у Київській області, надати послуги з поточного ремонту та експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного значення (міжнародні, національні, регіональні), державного значення (територіального) та місцевого значення користування у Київській області (відновлення або нанесення нової дорожньої розмітки), згідно дефектних актів, а генпідрядник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги після прийняття та оплати послуг замовником - Службою автомобільних доріг у Київській області.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору ним у жовтні, грудні 2017 та у січні 2018 року були надані послуги, згідно предмету укладеного договору, на загальну вартість виконаних робіт у розмірі 1 987 528,80 грн, проте відповідач своїх зобов`язань з оплати вартості виконаних позивачем робіт в повному обсязі не виконав.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у справі № 910/5976/18, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Колор С.І.М.» задоволено частково, стягнуто з Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», зокрема, заборгованість з оплати вартості виконаних позивачем робіт за договором № 12/01/05 від 12.05.2017 у розмірі 1 397 778,22 грн.

Під час розгляду справи № 910/5976/18, судом було встановлено, що на виконання умов договору позивачем було виконано, а відповідачем прийнято роботи на загальну суму 1 947 778,22 грн, що підтверджується підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими печатками юридичних осіб договірними цінами, довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат, актами приймання та дефектними актами. Разом з тим, судом було встановлено, що платіжними дорученнями від 11.04.2018 та 27.08.2018 відповідачем було сплачено заборгованість у розмірі 550 000,00 грн, таким чином позовні вимоги у розмірі 1 397 778,22 грн є обґрунтованими, документально підтвердженими та таким, що підлягають задоволенню.

Відповідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, «Справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України» п. 72 «В. Оцінка Суду»).

Отже, наявність грошового зобов`язання відповідача, яке виникло за договором № 12/01/05 від 12.05.2017 по сплаті позивачу вартості виконаних робіт у розмірі 1 397 778,22 грн підтверджується рішенням Господарського суду м. Києва від 28.11.2018 у справі № 910/5976/18 за участю тих самих сторін, яке набрало законної сили, а тому відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягає повторному доказуванню.

Крім того, позивачем зазначено, що на дату подання цього позову відповідачем не виконано рішення рішенням Господарського суду м. Києва від 28.11.2018 у справі № 910/5976/18.

Отже, станом на момент звернення позивача з даним позовом до суду (22.12.2018) відповідачем зобов`язання з оплати вартості виконаних робіт виконано не було, у зв`язку з чим позивачем заявлено інфляційні втрати у розмірі 170 172,92 грн та 3% річних у розмірі 53 532,91 грн на підставі актів приймання - передачі (за мінусом 2% вартості генпідрядних послуг): - від 24.10.2017 на суму 179 257,68 грн з 25.10.2017 по 11.04.2018; - від 24.10.2017 на суму 300 507,98 грн з 25.10.2017 по 11.04.2018; - від 24.10.2017 на суму 143 691,91 грн з 25.10.2017 по 17.12.2018; - від 24.10.2017 на суму 29 819,83 грн з 25.10.2017 по 17.12.2018; - від 24.10.2017 на суму 452 761,18 грн з 25.10.2017 по 17.12.2018; - від 24.10.2017 на суму 409 806,60 грн з 25.10.2017 по 17.12.2018; - від 31.12.2017 на суму 9 507,96 грн з 01.01.2018 по 17.12.2018; - від 31.12.2017 на суму 138 700,97 грн з 01.01.2018 по 17.12.2018; - від 17.01.2018 на суму 283 724,11 грн з 18.01.2018 по 17.12.2018.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 № 13/210/10 та від 12.09.2011 № 6/433-42/183).

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Так, згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується і відповідачем не спростовано, що станом на момент звернення позивача з даним позовом до суду зобов`язання відповідача перед позивачем у розмірі 1397778,22 грн не виконано, а отже має місце прострочення його виконання, у зв`язку з чим позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з поданого розрахунку, позивачем нарахування інфляційних втрат та 3% річних здійснювалось на підставі актів приймання - передачі виконаних робіт та довідок про вартість виконаних робіт, а саме: від 24.10.2017 на суму 182 916,00 грн за період з 25.10.2017 по 11.04.2018; від 24.10.2017 на суму 306 640,80 грн за період з 25.10.2017 по 11.04.2018; від 24.10.2017 на суму 146 624,40 грн за період з 25.10.2017 по 17.12.2018; від 24.10.2017 на суму 30 428,40 грн за період з 25.10.2017 по 17.12.2018; від 24.10.2017 на суму 462 001,20 грн за період з 25.10.2017 по 17.12.2018; від 24.10.2017 на суму 418 170,00 грн за період з 25.10.2017 по 17.12.2018; від 31.12.2017 на суму 9 702,00 грн за період з 01.01.2018 по 17.12.2018; від 31.12.2017 на суму 141 531,60 грн за період з 01.01.2018 по 17.12.2018; від 17.01.2018 на суму 289 514,40 грн за період з 18.01.2018 по 17.12.2018.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).

При цьому, підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (ч. 2 ст. 67 ГК України).

За приписами ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Так, у пункті 7.3.11 договору, сторони домовились та підтверджують, що загальний розмір відповідальність генпідрядника за цим договором не може перевищувати 1% від загальної вартості порушених зобов`язань генпідрядника.

Тобто, загальний розмір відповідальність відповідача за цим договором складає 13 977,78 грн (1 397 778,22 грн (сума заборгованості встановлена рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у справі № 910/5976/18)*1% (загальна вартість порушених зобов`язань генпідрядника).

Окрім того, пунктом 7.3.10 договору визначено, що нарахування будь-яких сум, щодо відповідальності генпідрядника за невиконання грошового зобов`язання за договором, припиняється через один місяць від дня порушення такого зобов`язання.

Однак, всупереч узгоджених приписів договору позивачем нараховано інфляційні втрати та 3% річних за весь період прострочення платежів, а не за один місяць. Окрім того, ним помилково визначено дату виникнення обов`язку з оплати вартості виконаних робіт - наступний день після підписання актів приймання - передачі виконаних будівельних робіт та довідок про вартість будівельних робіт та витрат, однак, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати настання події, з якою пов`язаний її початок.

Відтак, здійснивши власний розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, виходячи з встановленого судом строку оплати за договором та загального розміру відповідальності відповідача, як то унормовано приписами п. 7.3.11 договору, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог у цій частині та стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 5 122,92 грн та в межах допустимої суми 8 854,86 грн інфляційних втрат, як то встановлено умовами договору, а в іншій частині стягнення 3% річних в сумі 48 409,99 грн та інфляційних втрат в сумі 161 318,06 грн слід відмовити.

Окрім того, судом враховано, що пунктом 4.1 договору сторони передбачили, що розрахунки за надані послуги здійснюються на підставі актів приймання - передачі виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт, після надходження сплати за ці послуги від замовника - Служба автомобільних доріг у Київській області та після підписання сторонами акту приймання виконаних підрядником робіт та довідки про вартість виконаних робіт, а також після одержання від субпідрядника документів визначених пунктом 4.2. договору.

Так, згідно з ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Тобто вказана норма передбачає як безпосереднє встановлення у зобов`язанні строку (терміну) його виконання, так і визначення цього строку вказівкою на певну подію, яка неминуче має настати. В іншому ж випадку кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Судом встановлено, що при укладанні договору сторонами було погоджено, що відповідач зобов`язаний перерахувати кошти, в тому числі, після надходження слати за ці послуги від замовника (п. 4.1 договору).

Тобто, при укладанні сторонами договору строк оплати наданих послуг ними було визначено вказівкою на подію, яка неминуче має настати, а саме після надходження спати за ці послуги від замовника.

Проте, така подія не може бути визнана такою, що неминуче має настати, оскільки вона залежить не тільки від сторін, а й від суб`єктивної поведінки Служби автомобільних доріг у Київській області.

Згідно ст. 173 ГК України якщо один суб`єкт господарського зобов`язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб`єкта, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідальність за невиконання обов`язку зі своєчасної сплати грошових коштів за виконання позивачем своїх обов`язків покладається саме на відповідача, незалежно від того чи надійшли кошти від замовника.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги або свідчили про належне виконання своїх зобов`язань за укладеним договором.

З огляду на викладене, враховуючи всі наявні у справі матеріали, доводи сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

В свою чергу безпідставним суд вважає доводи відповідача про те, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2011 у справі № 44/258-б відносно відповідача порушено провадження у справі про банкрутство та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Оскільки провадження у даній справі здійснюється за приписами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції до 19.01.2013 та з огляду на те, що станом на сьогодні, відповідач ще перебуває на стадії процедури санації, а провадження у даній справі ще не припинено, мораторій на задоволення вимог кредиторів, введений ухвалою від 09.09.2011 продовжує діяти, у зв`язку з чим не здійснюється нарахування санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань.

Так, як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.09.2011 у справі № 44/258-б порушено провадження у справі відносно Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (відповідач) та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Ухвалою від 25.02.2013 задоволено клопотання голови комітету кредиторів боржника, відкрито процедуру санації боржника, яка, надалі продовжена до 03.09.2019, відповідно до ухвали суду від 13.03.2019.

Для розгляду справи щодо боржника в даному конкретному випадку підлягають до застосування норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції чинній до 19.01.2013 (у відповідності до п. 1-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції чинній з 19.01.2013).

Відповідно до абз. 7 ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», грошові зобов`язання, які виникають після порушення справи про банкрутство, є поточними вимогами.

Позивачем заявлена до стягнення заборгованість, яка складається з інфляційних нарахувань на суму боргу та 3% річних згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим спірна заборгованість є поточною в розумінні спеціального Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», так як виникла після порушення провадження у справі.

Мораторій відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» - це зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Положеннями ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням справи про банкрутство.

Статтею 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», встановлено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

Тобто, мораторій поширює свою дію на конкурсну заборгованість та не поширює на поточну. Поточні вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному правовому режимі до визнання боржника банкрутом.

Таким чином, вказана норма встановлювала загальну заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов`язаний з визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію. Тому неустойка за невиконання грошових зобов`язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення. Крім того, не може розглядатися питання про поширення чи непоширення мораторію на не нараховану неустойку, оскільки законом виключалась можливість виникнення та існування відносин нарахування неустойки боржнику, щодо якого діє мораторій, введений при провадженні справи про його банкрутство.

Відповідна правова позиція викладена Верховним судом України у постановах від 12.03.2013р. по справі № 29/5005/16170/2011 та від 01.10.2013р. по справі № 28/5005/3240/2012 та у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 910/6771/17.

Окрім того, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, станом на 28.05.2018 постанова про визнання банкрутом Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» не виносилась, у зв`язку з чим спори за вимогами, що ґрунтуються на зобов`язаннях, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, підлягають розгляду у порядку позовного провадження (ст. 22, ч. 1 ст. 23 закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасної оплати наданих послуг позивачем, що встановленні у рішенні Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 по справі № 910/5976/18, а також неправильне визначення позивачем періоду заборгованості оплати послуг при розрахунку пені та трьох відсотків річних, суд прийшов до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 209,67 грн.

Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати, пов`язані із правничою допомогою.

Відповідно до ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі №372/1010/16-ц.

Позаяк, позивач у підтвердження розміру витрат на правничу допомогу не надав суду жодного доказу, в понесення ним витрат на правову допомогу, як і не визначено її розміру в прохальній частині позовної заяви, у зв`язку з чим відсутні підстави для покладення витрат на правничу допомогу на відповідача з підстав їх недоведеності.

Керуючись ст. 13, 73, 74 - 80, 86, 126, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Колор С.І.М.» до Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення інфляційних втрат в розмірі 170 172,92 грн та трьох відсотків річних у розмірі 53 532,91 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, будинок 11-А; ідентифікаційний код 33096517) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Колор С.І.М.» (35312, Рівненська область, Рівненський район, смт Клевань-2, вул. Центральна, 38; ідентифікаційний код 31299514) інфляційні втрати в розмірі 8 854 (вісім тисяч п`ятдесят чотири) грн 86 коп., три відсотка річних у розмірі 5 122 (п`ять тисяч сто двадцять дві) грн 92 коп. та 209 (двісті дев`ять) грн 67 коп. судового збору.

3. В решті позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 161 318 (сто шістдесят одна тисяча триста вісімнадцять) грн 06 коп. та трьох відсотків річних у розмірі 48 409 (сорок вісім тисяч чотириста дев`ять) грн 99 коп. відмовити.

4. Видати накази після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 28.05.2019.

Суддя Г.П. Бондаренко