СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2019 р. Справа № 922/158/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Білоусова Я.О. , суддя Тарасова І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" (вх.№965 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 22.02.2019 у справі №922/158/19 (ухвалене суддею Смірновою О.В. у приміщенні господарського суду Харківської області, повний текст рішення складено 22.02.2019)

за позовом Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України", м. Київ

до Житлово-будівельного кооперативу "Бородиновський", м. Харків

про стягнення коштів в сумі 30468,09 грн.

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Житлово-будівельного кооперативу "Бородиновський" на свою користь борг у загальній сумі 30468,09 грн., у тому числі: пені у сумі 18622,14 грн., 3% річних у сумі 1011,39 грн., інфляційних втрат у сумі 10834,56 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.02.2019 у справі №922/158/19 в позові відмовлено.

ПАТ "НАК "Нафтогаз України" з рішенням не погодилося та звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 22.02.2019 у справі №922/158/19 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.04.2019 поновлено ПАТ "НАК "Нафтогаз України" строк на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Харківської області від 22.02.2019 у справі №922/158/19; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою; встановлено учасникам строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв і клопотань по суті справи та з процесуальних питань - 5 днів з дня вручення даної ухвали, попереджене сторони, що апеляційна скарга на рішення господарського суду Харківської області від 22.02.2019 у справі №922/158/19 буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи.

12.04.2019 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№3753), в якому він не погоджується з вимогами позивача, посилаючись на положення ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

31.12.2014 між НАК Нафтогаз України (продавець) та ЖБК «Бородиновський» (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №3388/15-ТЕ-32, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупця у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України НАК Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору (п. 1.1 договору). Відповідно до п. 1.2. договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що продавець передає покупцеві з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом до 165 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця (п.3.3 договору). Акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п. 3.4 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем п. 6.1 договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

На виконання умов укладеного договору, позивач в 2015 році передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 147285,37 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від: 31.01.2015 на суму 26643,53 грн, 28.02.2015 на суму 21998,48 грн, 31.03.2015 на суму 18120,64 грн., 30.04 2015 на суму 4224,96 грн., 31.05.2015 на суму 1443,25 грн., 30.06.2015 на суму 1395,35 грн., 31.07.2015 на суму 1443,25 грн., 31.08.2015 на суму 1440,25 грн., 30.09.2015 на суму 1395,35 грн., 31.10.2015 на суму 1443,25 грн., 30.11.2015 на суму 24616,14 грн., 31.12.2015 на суму 43120,92 грн.

У вказаних актах сторони зазначали, що НАК Нафтогаз України передає, а ЖБК «Бородиновський» приймає імпортований природний газ виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Оскільки відповідачем оплата за переданий газ здійснювалась несвоєчасно, позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача боргу у загальній сумі 30468,09 грн., у тому числі: пені у сумі 18622,14 грн., 3% річних 1011,39 грн., інфляційних втрат у сумі 10834,56 грн.

Рішенням місцевого господарського суду від 22.02.2019 у позовних вимогах було відмовлено на підставі ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", оскільки заборгованість за переданий протягом січня грудня 2015 року позивачем відповідачу природний газ була погашена до набрання чинності вказаним Законом.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", оскільки матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а відтак застосування ч. 3 ст. 7 вказаного Закону є неправомірним.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів зазначає, що 30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі Закон), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до нього, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води;

Згідно з ст. 2 цього Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 ст. 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Водночас ч. 3 ст. 7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити на тому, що ч. 3 ст. 7 Закону є нормою прямої дії; цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб не нарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

При цьому, застосування приписів ч. 3 ст. 7 Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

Зокрема, виконання даної норми не потребує включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, у п. 1.2 договору сторони узгодили, що газ, який поставляється за цим договором використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням. Відповідна інформація про отримання відповідачем від позивача газу для виробництва теплової енергії, яка споживається виключно населенням, міститься в актах приймання-передачі природного газу, підписаних сторонами.

За матеріалами справи, на момент набрання чинності вищевказаного Закону (30.11.2016) заборгованість відповідача за поставку природного газу у 2015 році за договором купівлі-продажу природного газу №3388/15-ТЕ-32, була погашена 15.01.2016, про що свідчать розрахунки надані позивачем до позовної заяви, а також довідка щодо операцій по підприємству відповідача за період з 01.01.2015 по 31.01.2018.

Обставини погашення відповідачем основної заборгованості за отриманий газ станом на час набрання чинності Законом не заперечуються позивачем також і у позовній заяві.

Враховуючи викладене, позивачем всупереч положенням ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" безпідставно нараховано та заявлено до стягнення суми пені, 3% річних та інфляційні втрати.

Щодо посилання скаржника на постанову Верховного Суду у справі №908/3211/16 від 14.02.2018, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у вказаній постанові відсутній висновок щодо необхідності включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства для здійснення процедури врегулювання заборгованості, а зазначення у цій постанові про включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства для здійснення процедури врегулювання заборгованості є наведенням фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, а не правовою позицією Верховного Суду про необхідність включення підприємства до вказаного реєстру для застосування частини 3 статті 7 Закону .

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 22.02.2019 у справі №922/158/19 - без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281-284 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 22.02.2019 у справі №922/158/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30.05.2019

Головуючий суддя О.О. Крестьянінов

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя І.В. Тарасова