ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2019 р. Справа№ 910/1564/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2019

у справі №910/1564/19 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»

про стягнення виплаченого страхового відшкодування, ціна позову 21 781,42 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ СК «Альфа-Гарант», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі - АТ «СГ «ТАС», відповідач) про стягнення 21 781,42 грн страхового відшкодування, сплаченого позивачем у зв`язку із настанням страхового випадку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) було пошкоджено транспортний засіб, який застрахований позивачем та відшкодовано останнім шкоду на користь страхувальника, у зв`язку з чим до позивача перейшло право вимоги до відповідача щодо сплати страхового відшкодування, яке було виплачено страхувальникові за договором добровільного страхування.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.04.2019 у справі №910/1564/19 позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що здійснивши виплату страхового відшкодування, позивач набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати та право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, яким є відповідач відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів»; відповідачем не в повному обсязі виплачено суму страхового відшкодування, а саме, з вирахуванням вартості підкрилку, накладки фари, панелі передньої, фільтра повітряного, кронштейну крила лівого, кронштейну переднього бамперу та шини; доводи відповідача про недоведеність понесених позивачем витрат щодо вартості вказаних деталей спростовуються протоколом огляду транспортного засобу від 05.10.2017 та заявою про настання страхової події від 05.10.2017; відповідач не був позбавлений можливості звернутися до компетентних осіб з метою оцінки розмірів збитку або до позивача для отримання окремих документів чи ознайомлення з оригіналами матеріалів страхової справи; позивачем доведено повний склад цивільного правопорушення, необхідний для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків (відшкодування шкоди).

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, АТ «СГ «ТАС» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт вказував на те, що матеріали справи не містять будь-яких належних доказів на підтвердження тих обставин, що після початку ремонту транспортного засобу були виявлені приховані дефекти, які виникли внаслідок ДТП, та з цього приводу позивач здійснив додатковий огляд; рахунок станції технічного обслуговування (далі - СТО) свідчить лише про перелік ймовірних робіт по ремонту автомобіля, але не вказує на те, що ремонтні роботи проводились для його відновлення; позивачем не надано належних та допустимих доказів , що підтверджують відповідність ремонтних робіт автомобіля, зазначених у рахунку, тим пошкодженням, які утворилися внаслідок ДТП; зазначені у рахунку витрати на заміну підкрилку, накладки фари, панелі передньої, фільтра повітряного, кронштейну крила лівого, кронштейну переднього бамперу та шини на суму 21 781,42 грн не можуть бути віднесені до таких, що підлягають відшкодуванню позивачеві внаслідок ДТП; позивачем здійснено страхову виплату своєму страхувальнику в порушення п. 13.7 договору добровільного страхування, який передбачає, що не зафіксовані представником страховика пошкодження відшкодуванню не підлягають; судом не враховано, що сторони не досягли згоди про розмір відшкодування, завданого внаслідок ДТП; ані учасники ДТП, ані позивач не повідомили відповідача про місцезнаходження пошкодженого транспортного засобу та не забезпечили останньому можливість його огляду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «СГ «ТАС» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2019 у справі №910/1564/19, розгляд апеляційної скарги призначено на 05.06.2019, встановлено позивачеві строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач наголошував на тому, що відповідно до законодавства та судової практики при визначенні розміру заподіяної шкоди необхідно виходити з фактичної суми, встановленої, зокрема, відповідними документами СТО, на якій проводився ремонт автомобіля, а звіт є лише попереднім оціночним документом, який визначає можливу, але не остаточну вартість відновлювального ремонту; відповідач після виплати страхового відшкодування позивачеві не позбавлений права звернутися до свого страхувальника в порядку регресу з вимогою про відшкодування фактично понесених збитків; відповідач самостійно не звертався до власника пошкодженого автомобіля для проведення його огляду; під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем не заявлялось клопотань про призначення судової експертизи ані для визначення розміру завданої шкоди, ані для визначення обсягу пошкоджень автомобіля під час ДТП.

У судовому засіданні 05.06.2019 представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2019 у справі №910/1564/19 та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

05.06.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 03.05.2017 між ТДВ СК «Альфа-Гарант» (у тексті договору - страховик) та ТОВ «СВЮ», в особі директора ОСОБА_1 (у тексті договору - страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, що не є предметом застави №06-PR/01-040-03934 (далі - договір добровільного страхування), предметом якого є страхування транспортного засобу «Seat Altea», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2015 року випуску (а.с.14-18).

04.10.2017 по вул. Пирогівський шлях, буд. 135 у місті Києві відбулась ДТП за участю транспортних засобів: автомобіля «Форд», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Seat Altea», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 ., що підтверджується Довідкою про ДТП №800845 від 04.10.2017, виданою Управлінням патрульної поліції у м. Києві (а.с. 25-36).

З даної довідки слідує, що ДТП сталася в результаті порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_2 , якого постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.10.2017 у справі №752/20999/17 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (а.с. 37).

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Форд», державний номерний знак НОМЕР_2 , при зміні напрямку руху не переконався в безпеці маневру, в результаті чого спричинив зіткнення з автомобілем «Сеат», державний номерний знак НОМЕР_1 , що призвело до пошкоджень транспортних засобів.

05.10.2017 власник автомобіля «Seat Altea», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1. (страхувальник) звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про настання події (реєстраційний № справи СТ/17/0228) (а.с. 20-21).

Цього ж дня працівником ТДВ СК «Альфа-Гарант» було проведено зовнішній огляд транспортного засобу, про що складено протокол огляду транспортного засобу від 05.10.2017 із зазначенням наявних пошкоджень та застереженням щодо можливих прихованих дефектів, які підлягають додатковому огляду, а саме: деталі під бампером, переднім лівим крилом та моторний відсік (а.с. 22).

На підставі вказаного, на виконання умов договору добровільного страхування, враховуючи виставлений ремонтним СТО застрахованого автомобіля ТОВ «Інтерциклон» рахунок №ІВР0004583 від 10.10.2017 на суму 56 765,14 грн (а.с. 31), позивачем було здійснено розрахунок страхового відшкодування, складено страховий акт №СТ/17/0228 (а.с. 32-33) та здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 56 765,14 грн, що підтверджується платіжним дорученням № ID-100286 від 13.11.2017 (а.с. 34).

Позивач звернувся до відповідача із заявою №03/1274 від 07.05.2018 про виплату страхового відшкодування у сумі 56 765,14 грн (а.с. 38-39), однак, останнім було виплачено лише 34 983,72 грн, що підтверджується платіжним дорученням №78676 від 31.05.2018 (а.с. 40).

Посилаючись на те, що відповідач, як страховик винної в ДТП особи, всупереч вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не відшкодував позивачеві в повному обсязі шкоду, завдану страхувальником відповідача внаслідок ДТП, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог ТДВ СК «Альфа-Гарант» до АТ «СГ «ТАС» в сумі 21 781,42 грн, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що спростовуються наявними у справі доказами, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ч. 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно зі ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

За приписами ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже, у вказаних правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Тобто, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, виконавши свої зобов`язання перед страхувальником за договором добровільного страхування шляхом виплати страхового відшкодування, позивач набув право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами 1 та 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

За змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як було зазначено вище, вина водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем «Форд», державний номерний знак НОМЕР_2 , у вчиненні ДТП, внаслідок якого було пошкоджено автомобіль «Seat Altea», державний номерний знак НОМЕР_1 , підтверджується постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.10.2017 №752/20999/17.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Нормами статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

За приписами ст.ст. 1.7, 1.8 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Згідно з п.п. 1.2., 3.4 Положення про єдину централізовану базу даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, метою створення єдиної централізованої бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є накопичення відомостей про чинні та припинені договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності), страхові випадки, що мали місце, транспортні засоби та їх власників для організації обміну інформацією про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності та контролю за його здійсненням. Страховиками - членами МТСБУ надають до бази даних МТСБУ інформацію, зокрема про укладені договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлені на бланках полісів та відомості про зміни в укладених договорах обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність власника транспортного «Форд», державний номерний знак НОМЕР_2 , на момент настання страхової події була застрахована в АТ «СГ «ТАС» на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/5916757 (франшиза - 0, ліміт за шкоду по майну - 100 000,00 грн), що підтверджується інформацією з єдиної централізованої бази даних МТСБУ (а.с. 66).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля «Сеат», державний номерний знак НОМЕР_1 , відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» в межах, передбачених договором, а до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача як особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За приписами ч. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України (ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

В силу приписів ст.ст. 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у спорах, пов`язаних з відшкодуванням шкоди за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів норми вказаного Закону є спеціальними.

Наявними в матеріалах справи документами підтверджується факт пошкодження автомобіля «Сеат», державний номерний знак НОМЕР_1 , особою, цивільно-правова відповідальність якої на час ДТП була застрахована у відповідача; розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Сеат», державний номерний знак НОМЕР_1 та відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля у сумі 56 765,14 грн; здійснення позивачем страхового відшкодування в сумі 56 765,14 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в повному обсязі суму страхового відшкодування не виплатив, перерахувавши позивачеві лише 34 983,72 грн згідно платіжного доручення №78676 від 31.05.2017.

За твердженням відповідача заявлена позивачем до стягнення сума в розмірі 21 781,42 грн не підтверджена належними та допустимими доказами, оскільки пошкодження підкрилку, накладки фари, панелі передньої, фільтра повітряного, кронштейну крила лівого, кронштейну переднього бамперу та шини протоколом огляду не встановлено, у зв`язку з чим різницю за винятком перелічених робіт відповідачем виплачено не було.

Однак, на переконання колегії суддів, судом правомірно відхилені доводи відповідача про недоведеність понесених позивачем витрат, оскільки з матеріалів справи вбачається, що місцем зіткнення та пошкодження транспортного засобу «Сеат», державний номерний знак НОМЕР_1 , є ліва передня частина.

Так, у протоколі огляду транспортного засобу від 05.10.2017 працівником ТДВ СК «Альфа-Гарант» зафіксоване саме пошкодження лівої передньої частини автомобіля, зокрема, зовнішні пошкодження лівої фари, передній бампер, переднє ліве крило, спойлер переднього бампера, ліва протитуманна фара переднього бампера та зазначено про можливі приховані дефекти які підлягають додатковому огляду, а саме, деталі під бампером, переднім лівим крилом та моторним відсіком.

Крім того, у заяві про настання страхової події від 05.10.2017 водієм транспортного засобу «Сеат» ОСОБА_1. також зазначені пошкодження лівої сторони автомобіля, а саме: крило, бампер, протитуманна фара, шина та фара.

Разом з тим, як правильно зауважив місцевий господарський суд ,у випадку наявності обставин, фактів або доказів, які викликали у відповідача сумніви щодо понесених позивачем збитків, останній не був обмежений у можливості звернутися до компетентних осіб з метою оцінки розмірів збитку або до позивача для отримання окремих документів чи ознайомлення з оригіналами матеріалів страхової справи.

Доводи відповідача про те, що сторони не надали пошкоджені транспортні засоби для огляду страховим компаніям правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що страхова компанія винної або потерпілої особи висувала вимогу щодо додаткового огляду транспортних засобів.

Матеріали справи також не містять доказів того, що відповідач самостійно звертався до власника пошкодженого транспортного засобу для проведення його огляду, що є обов`язком страховика відповідно до ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Водночас, у разі неповідомлення страхувальником відповідача про настання ДТП протягом встановленого статтею 33 вказаного Закону строку, останній після виплати позивачеві страхового відшкодування у повному обсязі набуває право регресу до свого страхувальника у розмірі фактично понесених збитків.

Доводи апелянта про те, що позивачем не надано доказів, які підтверджують суму заявленої ним вимоги, зокрема, звіту про оцінку майна, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Зі змісту положень п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що під оціненою шкодою в ньому розуміється також і шкода, щодо якої страховик і потерпілий досягли згоди про розмір страхового відшкодування без проведення оцінки та експертизи пошкодженого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, страхувальник за договором добровільного страхування не заперечував проти розміру виплаченого позивачем страхового відшкодування та порядку його виплати, що свідчить про досягнення відповідної згоди між сторонами договору.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Приписами ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлено імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а отже така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.

Як правильно зауважив місцевий господарський суд, достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є платіжне доручення та рахунок на сплату послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, а звіт про оцінку автомобіля є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу.

Верховним Судом України у листі «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» від 19.07.2011 роз`яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, доказом дійсної вартості ремонтних робіт є рахунок СТО, який містить перелік робіт та використаних матеріалів щодо ремонту транспортного засобу, що стосуються саме пошкодженої частини транспортного засобу.

Реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

При цьому, колегія суддів в силу ч. 4. ст. 236 ГПК України враховує аналогічну правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 910/9396/17.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу, що відповідно до ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

Відповідно до п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (КТЗ), затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.2009 №1335/5/1159) (надалі в тексті - Методика) значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових колісних транспортних засобів.

Згідно п. 7.39 Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувався в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Колегія суддів зазначає про відсутність підстав для застосування у даному випадку коефіцієнту фізичного зносу, з огляду на те, що на момент ДТП строк експлуатації автомобіля «Сеат», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2015 року випуску (а.с. 19), не перевищував 7 років, при цьому, доказів щодо наявності, передбачених п.7.39 Методики винятків щодо застосування коефіцієнту зносу до складників автомобіля, пошкоджених вищевказаною ДТП, суду не надано.

Водночас, вирішуючи питання про суму стягнення в порядку регресу, необхідно враховувати положення п. 6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

З огляду на те, що згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/5916757 сторонами встановлено франшизу у розмірі 0,00 грн, а ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну - 100 000,00 грн, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що відповідач повинен був відшкодувати позивачеві суму здійсненої останнім своєму страхувальнику страхової виплати у повному обсязі у розмірі 56 765,14 грн.

Доводи апелянта про те, що позивачем здійснено виплату своєму страхувальнику в порушення п. 13.7 договору добровільного страхування, який передбачає, що не зафіксовані представником страховика пошкодження відшкодуванню не підлягають, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими.

Так, відповідно до п. 13.7 договору добровільного страхування у разі настання події, що може бути визнана страховим випадком, страхувальник зобов`язаний не розпочинати ремонтно-відновлювальних робіт до огляду пошкодженого транспортного засобу представником страховика (уповноваженим ним експертом). Пошкодження, що не зафіксовані представником страховика, відшкодуванню не підлягають.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що представником страховика було проведено огляд пошкодженого транспортного засобу та зафіксовано відповідні пошкодження у протоколі огляду транспортного засобу від 05.10.2017, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не вбачає порушень позивачем положень п. 13.7 договору добровільного страхування при здійсненні страхової виплати своєму страхувальнику.

Згідно зі ст. 22 ЦК України збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому, обов`язок з доведення таких елементів, як протиправна поведінка відповідача, спричинення позивачеві збитків у заявлених ним розмірах, причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками позивача покладається саме на останнього.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Враховуючи викладені обставини та наявні в матеріалах справи докази на їх підтвердження, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позивачем повного складу цивільного правопорушення, необхідного для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків (відшкодування шкоди), у зв`язку з чим позовні вимоги ТДВ СК «Альфа-Гарант», як особи, яка виплатила потерпілому в ДТП страхове відшкодування, до АТ «СГ «ТАС», як особи, відповідальної за заподіяні збитки, є обґрунтованими, відповідачем не спростованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2019 у справі №910/1564/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга АТ «СГ «ТАС» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2019 у справі №910/1564/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2019 у справі №910/1564/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/1564/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.06.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук