ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.06.2019 Справа № 920/425/19

м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., при секретарі судового засідання Гордієнко Ж.М., розглянувши матеріали справи № 920/425/19

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово виробниче

підприємство Альфа Корм , м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Ім. Чапаєва

с. Слоут, Глухівський р-н, Сумська область

про стягнення 249 239 грн. 32 коп.,

за участю представників сторін:

від позивача не прибув,

від відповідача не прибув.

УСТАНОВИВ:

До господарського суду Сумської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю Торгово виробниче підприємство Альфа Корм з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 249239 грн. 32 коп., серед яких: 210 000 грн. 00 коп. сума основного боргу, 19794 грн. 47 коп. пеня, 16495 грн. 40 коп. 30 % річних, 2949 грн. 45 коп. сума інфляційного збільшення заборгованості, за неналежне виконання умов Договору поставки № 1401 від 25.07.2018, а також просить судові витрати по справі покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 06.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 04.06.2019 на 11:50.

27.05.2019 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву від 23.05.2019 № 52, в якому відповідач зазначає, що визнає суму основного боргу, що становить 210 000,00 грн. за укладеним договором поставки № 1401 від 25.07.2018. Стосовно пені, 30% річних та інфляційних нарахувань, просить суд зменшити їх розмір, в зв`язку з тим, що відповідач не міг виконувати свої зобов`язання за договором поставки, оскільки на посіви і вже зібраний врожай з 28.09.2019 було накладено арешт Харківським районним судом Харківської області і до теперішнього часу арешт не знято.

04.06.2019 позивачем подано до суду відповідь на відзив від 31.05.2019 № 49, в якому позивач заперечує проти зменшення розміру штрафних санкцій.

04.06.2019 позивачем надано до суду клопотання від 29.05.2019 № 47 про перенесення дати розгляду справи. В обґрунтування клопотання зазначає, що представник позивача 04.06.2019 прийматиме участь в розгляді іншої справи в Господарському суді Дніпропетровської області.

Розглядаючи дане клопотання суд зазначає наступне:

Згідно ст.43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Приписами статті 183 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд відкладає підготовче засідання в межах визначених ГПК строків підготовчого провадження у випадку визначеному частиною другою статті 202 ГПК.

При цьому, це є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (ч. ч. 1, 2 ст. 114 ГПК України).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain)

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа «Скопелліті проти Італії» від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25.03.1999р.)

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»)

В той же час, роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (параграф 51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі «Красношапка проти України»).

У зв`язку з чим, суд не вбачає підстав для відкладення судового засідання у зв`язку із неявкою представника позивача та відмовляє у задоволенні клопотання про перенесення розгляду справи.

В судове засідання 04.06.2019 повноважні представники сторін не прибули, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до статті 202 ГПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи матеріали справи, суд приходить до висновку, що відсутність представників сторін в даному судовому засіданні не перешкоджає розгляду справи по суті, сторонами надані документи, які свідчать про їх правову позицію під час розгляду даної справи.

Враховуючи час, наданий сторонам для підготовки до судових засідань в даній справі та для подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, суд дійшов висновку, що є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Оскільки відповідач, відповідно до відзиву на позовну заяву, визнав позовні вимогу, судом за результатами підготовчого провадженні ухвалено рішення та в судовому засідання оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступних висновків:

Як вбачається з матеріалів справи, 25.07.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Ім. Чапаєва» (покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробниче підприємство» «Альфа Корм» (постачальник, позивач) було укладено договір поставки № 1401.

Відповідно до п. 1.1. Договору поставки, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобов`язується поставити (передати) у власність Покупця Товар, вказаний в рахунках-фактурах та видаткових накладних, які є невід`ємною частиною договору, а Покупець зобов`язується прийняти цей Товар і своєчасно та в повній мірі здійснити його оплату.

Найменування, асортимент, одиниця виміру, загальна кількість Товару, що підлягає поставці за цим договором, ціна за одиницю Товару, визначаються в рахунках-фактурах та видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього Договору, (п.1.2. Договору).

Згідно з п. 3.6. Договору поставки датою поставки Товару є дата, вказана у видатковій накладній.

Відповідно до п. п. 3.1, 3.2 Договору поставки поставка товару здійснюється партіями. Під партією слід розуміти ту кількість Товару, яка визначена у видатковій накладній. Поставка партії Товару здійснюється протягом 7 (семи) календарних днів з моменту отримання від покупця заявки на поставку партії товару.

Пунктом 3.7. Договору поставки сторони погодили, що факт отримання партії товару покупцем, а також документів, передбачених п. 2.2. Договору поставки, засвідчується підписом та печаткою покупця на видатковій накладній.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання умов договору ним було поставлено товар на загальну суму 210000,00 грн., відповідно до наступних видаткових накладних:

- видаткова накладна № 859 від 03.12.2018р. на суму 48 900, 00 грн.;

- видаткова накладна № 860 від 03.12.2018р. на суму 69 300, 00 грн;

- видаткова накладна №1041 від 20.12.2018 р. на суму 91 800,00 грн.

Відповідно до пункту 6.5. Договору, оплата поставленої партії Товару здійснюється протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту поставки партії Товару.

Таким чином, Відповідач повинен був провести розрахунок за поставлені партії Товару в наступні строки:

- по видатковим накладним № 859 від 03.12.2018р. на суму 48 900, 00 грн. та № 860 від 03.12.2018р. на суму 69 300, 00 в строк до 02.01.2019р. включно;

- по видатковій накладній № 1041 від 20.12.2018. на суму 91 800,00 грн. в строк до 19.01.2019р. включно;

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та всупереч умовам укладеного між сторонами договору не оплатив поставлений позивачем товар у повному обсязі, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем за поставлений товар в загальній сумі 210000 грн. 00 коп.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з приписами ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Положення ст. ст. 655, 692 Цивільного кодексу України встановлюють презумпцію оплатності переданого покупцеві товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 538 Цивільного кодексу України, виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України також визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що факт передачі позивачем відповідачу товару на суму 210000 грн. 00 коп. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Відповідач визнає наявну суму боргу, проте не розрахувався за отриманий товар у повному обсязі та у визначені договором строки, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

На підставі викладеного, виходячи з презумпції правомірності правочину, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань стосовно оплати отриманого товару, правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар в сумі 210000 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 7.2. Договору поставки обумовлено, що в разі прострочки покупцем виконання грошового зобов`язання на вимогу постачальника він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також тридцять процентів річних від простроченої суми.

Виходячи із положень ст. 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Встановлення законодавцем права кредитора на одержання коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зумовлене специфічним видом такого як грошові кошти, якому незалежно від факторів природного середовища (форс-мажорним обставинам) притаманна властивість знецінюватись в більшій мірі ніж всім іншим видам майна (нерухомості, дорогоцінним металам, автомобілям тощо).

А тому, норми ст. 625 Цивільного кодексу України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) за змістом ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з розрахунком позивача відповідачу нараховано 2949 грн. 45 коп. інфляційний нарахувань та 16495 грн. 40 коп.- 30% річних.

Відповідач контррозрахунку здійснених нарахувань суду не надав.

Суд, перевіривши правильність нарахування інфляційних нарахувань та 30% річних, приходить до висновку. що вірно здійснено розрахунки.

Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню є сума інфляційних нарахувань в розмірі 2949 грн. 45 коп. та сума 30% річних в розмірі 16495 грн. 40 коп.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема пунктом 7.1 Договору поставки, у разі прострочення грошового зобов`язання за цим договором покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання за весь період прострочки. Положення ч. 6 ст. 232 ГК України у даному випадку не застосовуються.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002р., розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Згідно з поданим розрахунком позивачем відповідачу нарахована пеня в сумі 19794 грн. 47 коп.

Відповідач контррозрахунку штрафних санкцій суду не надав.

Суд, перевіривши правильність нарахування пені приходить до висновку, що позивачем вірно здійснено розрахунок пені.

З огляду на викладене, оскільки право позивача щодо стягнення пені передбачене положеннями договору та чинним законодавством України, позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 19794 грн. 47 коп. є правомірними та обґрунтованими.

Однак, відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначається клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на підставі ч. 2 ст. 232 ГК України, а саме щодо стягнення пені в сумі 19794 грн. 47 коп., 30% річних в сумі 16495 грн. 40 коп, суми інфляційних нарахувань 2949 грн. 45 коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно до ч. 2 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь у правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Судом в даному випадку при розгляді справи приймається до уваги фінансове становище відповідача та позивача, загальна економічна ситуація, яка склалась в країні, високий ступінь інфляційних процесів в економіці країни.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про зменшення розміру пені на 10% та відповідно зменшити пеню до 19597 грн. 52 коп.

Стосовно зменшення інфляційних нарахувань та 30% річних, суд зауважує, що дані нарахування не є штрафними санкціями, а як раніше зазначалося судом, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Тому, стосовно даних нарахувань суд не може застосувати ч. 2 ст. 233 ГПК України.

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача 210000 грн. 00 коп. суми основного боргу, 2949 грн. 45 коп. інфляційних нарахувань, 16495 грн. 40 коп. 30% річних, 19597 грн. 52 коп. пені.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суду звертає увагу на те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання позову відповідачем, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідач визнав позов повністю, слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 3738 грн. 60 коп. відповідно до платіжного доручення від 15.04.2019 № 2383.

Отже, сплачена сума судового збору в розмірі 1869 грн. 30 коп. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету на підставі ч.1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, а залишок судового збору у сумі 1869 грн. 30 коп. покладається на відповідача.

Повернути з Державного бюджету України ((рахунок 3032, МФО 899998, , отримувач - УДКС у м. Суми (м. Суми), 22030101) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-Виробниче підприємство «Альфа-Корм» (03022, м. Київ, Голосіївський район, вул. Козацька, буд. 120/4, код 42094096) 1869 грн. 30 коп. судового збору, сплаченого за платіжним дорученням № 2383 від 15.04.2019, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Керуючись ст. ст. 46, 123, 129, ч. 1 ст. 130, ст. ст. 185, 232, 233, 236 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Ім. Чапаєва» (41436, Сумська область, Глухівський район, с. Слоут, вул. Шкільна, буд. 22, код 30822068) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-Виробниче підприємство «Альфа Корм» (03022, м. Київ, Голосіївський район, вул. Козацька, буд. 120/4, код 42094096) 210000 грн. 00 коп. суми основного боргу, 2949 грн. 45 коп. інфляційні нарахування, 16495 грн. 40 коп. 30% річних, 19597 грн. 52 коп. пеня, а також 50% витрат по сплаті судового збору у даній справі в сумі 1869 грн. 30 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Повернути з Державного бюджету України ((рахунок 3032, МФО 899998, , отримувач - УДКС у м. Суми (м. Суми), 22030101) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-Виробниче підприємство «Альфа Корм» (03022, м. Київ, Голосіївський район, вул. Козацька, буд. 120/4, код 42094096) 1869 грн. 30 коп. судового збору, сплаченого за платіжним дорученням № 2383 від 15.04.2019, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України).

Повний текст рішення складено 05.06.2019.

Суддя С.В. Заєць