РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.05.2019Справа № 910/419/19

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді - Князькова В. В.,

за участю секретаря судового засідання Скокіна О. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Установи « 28 управління начальника робіт», м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО», м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Міністерства оборони України, м. Київ

про визнання недійсним договору та стягнення 11 231,00 грн, -

За участю представників:

від позивача: Яценко Й. В.

від відповідача: Маєвський С. В., Орлик А. О.

від третьої особи: Бульдяк М. В.

ВСТАНОВИВ:

Установа « 28 управління начальника робіт» звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» про:

- визнання договору на послуги з оренди автомобілів та механізмів № 7 від 01.06.2017, який укладений між Установою « 28 управління начальника робіт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ИССО»;

- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» на користь Установи « 28 управління начальника робіт» в рахунок матеріальної шкоди 11 231,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилається на наявність правових підстав для визнання договору на послуги з оренди автомобілів та механізмів від 01.06.2017 недійсним як такого, що є фіктивним. Також позивач вказує на наявність правових підстав для відшкодування відповідачем збитків в сумі 10 000,00 грн, які були сплачені на виконання спірного правочину, а також стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 1 231,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача залучено Міністерство оборони України, призначено підготовче засідання у справі на 27.03.2019.

13.03.2019 на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю «ИССО» проти позову заперечує, посилаючись на правомірність спірного договору. За твердженнями відповідача, договір № 7 від 01.06.2017 був спрямований на реальне настання правових наслідків, та сторонами вчинялись дії на виконання його умов.

25.03.2019 на адресу суду від позивача надійшло клопотання про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи.

У підготовчому судовому засіданні 27.03.2019 судом оголошувалась перерва до 10.04.2019.

03.04.2019 третьою особою подано до суду письмові пояснення по суті справи, за змістом яких Міністерство оборони України підтримує позовні вимоги про визнання правочину недійсним, посилаючись, при цьому, на положення статті 73-1 Господарського кодексу України, яка визначає правові наслідки вчинення державним унітарним підприємством господарського зобов`язання, щодо якого є заінтересованість.

09.04.2019 відповідачем подано до суду відповідь на пояснення третьої особи, в яких відповідач зазначає, що норми статті 73-1 Господарського кодексу України не застосуються до позивача, який не є державним унітарним підприємством.

10.04.2019 позивачем подано до суду клопотання від 09.04.2019 під назвою «про приєднання доказів», в якому позивач просить суд долучити нові докази до матеріалів справи. Окрім того, позивачем заявлено клопотання про виклик в судове засідання свідка - начальника Установи « 28 Управління начальника робіт» ОСОБА_1 та надано суду заяву свідка від 23.02.2019, підпис ОСОБА_1 на якій нотаріально не посвідчено.

У підготовчому судовому засіданні 10.04.2019 судом розглянуто клопотання позивача від 09.04.2019 та роз`яснено останньому встановлений статтею 88 Господарського процесуального кодексу України порядок подання до суду нотаріально посвідченої заяви свідка. У задоволенні клопотання позивача про виклик свідка в судове засідання судом відмовлено. Також судом поновлено позивачу строк для подання доказів, встановлено учасникам справи додатковий процесуальний строк до 22.04.2019 для подання доказів у справі. Підготовче судове засідання відкладено на 24.04.2019.

11.04.2019 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про доповнення підстав позовних вимог, в якій додатково до викладеного в позовній заяві нормативного обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення статті 73-1 Господарського кодексу України. За твердженнями позивача, спірний договір оренди є господарським зобов`язанням із заінтересованістю, вчинення якого не було погоджено з Міністерством оборони України, що, на думку позивача свідчить про його недійсність.

17.04.2019 третьою особою подані до суду додаткові письмові пояснення по справі, а також клопотання про витребування доказів у справі, в якому Міністерство оборони України просило суд витребувати у відповідача інформацію з документальним підтвердженням про балансову вартість орендованих автомобілів станом на 01.01.2017, а також технічні паспорти на автомобілі, орендовані за спірним договором.

22.04.2019 на адресу Господарського суду міста Києва надійшли заперечення відповідача щодо заяви позивача про доповнення підстав позовних вимог, в якій останній вказує на наявність підстав для залишення заяви позивача без розгляду, оскільки її підписано за допомогою факсимільного відтворення підпису керівника установи, а зміст заяви не відповідає вимогам статті 46 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною третьою статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається (п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

У поданій до суду заяві про доповнення підстав позовних вимог позивач фактично вказує про нові обставини, якими останній обґрунтовує позовні вимоги, та одночасно посилається на інші норми закону, зокрема положення статі 73-1 Господарського кодексу України.

Враховуючи, що зміна підстав позову є процесуальним правом позивача, з метою недопущення порушення процесуальних прав останнього, приймаючи до уваги, що предмет позову залишається незмінним, судом прийнято до розгляду заяву позивача, яка за своєю суттю є заявою про зміну підстав позову.

Також у судовому засіданні 24.04.2019 судом залишено без задоволення клопотання третьої особи про витребування доказів, оскільки не встановлено передбачених статтею 81 Господарського процесуального кодексу України умов, необхідних для вчинення судом відповідної процесуальної дії. Зокрема, Міністерством оборони України не доведено неможливості самостійного отримання доказів шляхом звернення до відповідача, а також належним чином не обґрунтовано, для доведення яких обставин необхідні запитувані докази.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.05.2019.

У судовому засіданні представники позивача та третьої особи позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні надав заперечення проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників учасників справи, Господарський суд міста Києва встановив наступні фактичні обставини справи.

01.06.2017 між Установою « 28 управління начальника робіт» (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ИССО» (орендодавець) укладено договір № 7 на послуги з оренди автомобілів та механізмів (далі - Договір), згідно з пунктом 1.1 якого орендодавець здає, а орендар приймає в строкову платну оренду наступні автомобілі та механізми:

1. ГАЗ-2217-404, НОМЕР_1 - 1 шт.

2. ГАЗ-33021, НОМЕР_2 - 1 шт.

3. Шевролет Нива, НОМЕР_3 - 1 шт.

4. Шевролет Епіка, НОМЕР_4 - 1 шт.

За умовами пунктів 3.1, 3.2 Договору сторони погодили розмір та порядок сплати орендної плати за користування орендованими транспортними засобами.

Відповідно до пункту 4.1 Договору останній вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими особами сторін і діє дванадцять календарних місяців.

На виконання умов Договору сторонами складено акт від 01.06.2017 прийому-передачі автомобілів і механізмів.

Згідно з відповідними актами наданих послуг відповідачем надано позивачу послуги з оренди автомобілів, а саме: за червень 2017 року на суму 24 000,00 грн (акт № 28 від 17.07.2017); за липень 2017 року на суму 25 200,00 грн (акт № 29 від 31.07.2017); за серпень 2017 року на суму 26 400,00 грн (акт № 34 від 31.08.2017); за вересень 2017 року на суму 25 200,00 грн (акт № 38 від 29.09.2017).

01.10.2017 орендарем та орендодавцем підписано акт повернення-передачі автомобілів і механізмів за договором оренди № 7 від 01.06.2017.

Відповідно до платіжного доручення № 4492 від 06.10.2017 Установою « 28 управління начальника робіт» сплачено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» 10 000,00 грн з призначенням платежу «перераховано за оренду автотранспорту за дог. № 7 від 01.06.2017, рах. № 24 від 17.07.2016, в т. ч. ПДВ 20 % 1 666,67 грн».

Спір у справі виник у зв`язку наявністю, на думку позивача, правових підстав для визнання договору № 7 від 01.06.2017 недійсним як такого, що є фіктивним. Окрім того, позивач стверджує, що спірний правочин є господарським зобов`язанням, вчиненим із заінтересованістю, щодо якого застосуванню підлягають положення статті 73-1 Господарського кодексу України.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та відповідні заперечення відповідача, з урахуванням пояснень третьої особи, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

При цьому, безпідставними є заперечення відповідача проти позову з тих підстав, що орендоване майно було повернуто, а договір достроково розірвано.

Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову (п. п. 55, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на положення статті 234 Цивільного кодексу України, яка визначає правові наслідки фіктивного правочину.

Згідно з поясненнями позивача, договір № 7 на послуги з оренди автомобілів та механізмів від 01.06.2017 має ознаки фіктивності, оскільки у період його дії орендовані транспортні засоби в установі не використовувались та на позабалансовому рахунку не обліковувались. Фактично заправка та списання пально-мастильних матеріалів не здійснювались, шляхові листи не складались, тимчасові реєстраційні талони не видавались.

За твердженнями позивача, автомобіль Шевролет Епіка ( НОМЕР_4 ) використовується у власних цілях колишнім т. в. о. начальника установи Годуляном О. В . Інші орендовані автомобілі Шевролет Нива ( НОМЕР_3 ), ГАЗ-2217-404 ( НОМЕР_1 ), ГАЗ-33021 ( НОМЕР_2 ) в установі не використовувались. Позивач вказує, що колишні т. в. о. начальника установи Безрученко М . І. та Годулян О. В. допустили укладення фіктивного правочину, за яким у позивача утворилась безпідставна заборгованість.

Зважаючи на такі доводи позивача, господарський суд зазначає, що фактичні обставини справі не свідчать про фіктивність спірного правочину, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

У постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14 викладено правовий висновок про те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (див. постанову Верховного Суду від 15.03.2018 № 910/14757/17).

Судом встановлено, що на виконання умов спірного договору було складено акт від 01.06.2017 прийому-передачі автомобілів і механізмів, підписаний з одного боку - т. в. о. начальника Установи « 28 управління начальника робіт» Безрученком М. І. та з іншого боку - генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» Орликом А.О.

В подальшому, складались акти надання послуг № 28 від 17.07.2017, № 29 від 31.07.2017 та № 34 від 31.08.2017, які з боку орендаря, як вказує позивач, підписано т. в. о. начальника установи Безрученком М. І. , та акт надання послуг № 38 від 29.09.2017, який підписано з боку орендаря - т. в. о. начальника установи Годуляном О. В.

Актом повернення-передачі автомобілів і механізмів від 01.10.2017, що підписано з одного боку - т. в. о. начальника Установи «28 управління начальника робіт» Годуляном О. В. та з іншого боку - генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» Орликом А. О., зафіксовано факт повернення транспортних засобів з оренди.

06.10.2017 відповідно до платіжного доручення № 4492 від 06.10.2017 Установою « 28 управління начальника робіт» сплачено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» 10 000,00 грн за оренду автотранспорту за договором № 7 від 01.06.2017, у тому числі податок на додану вартість 20 % 1 666,67 грн.

Також матеріали справи містять акт звіряння взаємних розрахунків станом на 01.12.2017 за договором № 7 від 01.06.2017, який підписаний т. в. о. начальника Установи « 28 управління начальника робіт» Годуляном О. В. та генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» Орликом А. О.

Щодо зауважень позивача до змісту складених актів надання послуг господарський суд зазначає, що надані позивачем акти надання послуг відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки містять назву документа; дату його складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції (послуги з оренди автомобіля), одиницю виміру господарської операції (кількість машино-днів); посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Підписи осіб, які підписали акти, скріплені печатками юридичних осіб.

Окрім того, судом враховано, що Положенням про Установу « 28 управління начальника робіт», що затверджено наказом Міністерства оборони України № 506 від 15.10.2008 (далі - Положення), не передбачено заборони керівнику установи на укладення правочинів та розпорядження коштами установи.

Пунктом 6.6 Положення передбачено, що керівник установи несе повну відповідальність за стан та діяльність установи; діє без довіреності від імені установи; розпоряджається коштами та майном установи відповідно до чинного законодавства; укладає правочини, видає довіреності; несе відповідальність за формування та виконання щорічного фінансового плану; щорічно подає до органу управління майном звіт про виконання показників використання державного майна та прибутку; на час своєї відсутності в установі делегує свої повноваження особі, яка тимчасово виконує його обов`язки.

За висновками суду, доводи позивача про неправомірні дії колишнього керівництва установи, зокрема, щодо укладення та виконання колишніми т. в. о. начальника установи спірного договору з корисливих мотивів, у тому числі з метою використання орендованих транспортних засобів у власних цілях, не свідчать про фіктивність правочину в розумінні норми статті 234 Цивільного кодексу України.

Позивачем не доведено наявності умислу обох сторін, зокрема відповідача, на вчинення фіктивного правочину, а також наявності у сторін свідомого наміру невиконання зобов`язань за договором. Як зазначалось судом вище, правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний у разі передання майна та сплати грошових коштів на виконання умов договору.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

Частиною 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (ч.2 ст.164 Господарського процесуального кодексу України). Відтак, саме на позивача покладається обов`язок довести обґрунтованість заявлених ним позовних вимог.

Всупереч викладеним вимогам процесуального закону позивачем не будо доведено суду за допомогою належних та допустимих доказів тих обставин, що договір № 7 на послуги з оренди автомобілів та механізмів від 01.06.2017 було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору фіктивним.

Щодо посилань позивача на положення статті 73-1 Господарського кодексу України господарський суд зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо управління об`єктами державної та комунальної власності» від 02.06.2016 № 1405-VIII доповнено Господарський кодекс України статтею 73 -1, яка набрала чинності 25.06.2016.

Відповідно до частини першої статті 73-1 Господарського кодексу України господарське зобов`язання державного унітарного підприємства, предмет якого підпадає під ознаки, визначені частиною третьою цієї статті, і яке укладається з особою, заінтересованою у його вчиненні, від імені або за рахунок, або в інтересах такої особи, є господарським зобов`язанням, щодо вчинення якого є заінтересованість.

Положення вказаної статті Господарського кодексу України визначають перелік осіб, які є заінтересованими у вчиненні господарського зобов`язання державного унітарного підприємства; перелік видів господарських зобов`язань державних унітарних підприємств, щодо яких може бути встановлено заінтересованість; порядок погодження господарського зобов`язання з заінтересованістю; наслідки вчинення господарського зобов`язання, щодо якого є заінтересованість, з порушенням порядку, передбаченого частинами четвертою - десятою цієї статті.

При цьому, стаття 73-1 Господарського кодексу України включена до глави 8 Кодексу «Державні та комунальні унітарні підприємства» та поширюється виключно на державні унітарні підприємства.

Зважаючи на твердження представника позивача щодо приналежності позивача до числа державних унітарних підприємств, господарський суд вважає за необхідне пояснити наступне.

Суб`єктами господарювання державного сектора економіки згідно з ч. 2 ст. 22 Господарського кодексу України є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка в статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Поняття «підприємство» визначене в статті 62 Господарського кодексу України, згідно з якою підприємство - це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Стаття 63 Господарського кодексу України визначає види та організаційні форми підприємств, до яких відносить: приватне підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи суб`єкта господарювання (юридичної особи); підприємство, що діє на основі колективної власності (підприємство колективної власності); комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади; державне підприємство, що діє на основі державної власності; підприємство, засноване на змішаній формі власності (на базі об`єднання майна різних форм власності).

Таким чином, критерієм віднесення підприємства до конкретного виду є форма власності, на основі якої діє таке підприємство.

Поняття державного унітарного підприємства визначено у статті 73 Господарського кодексу України, в якій передбачено, зокрема, наступні ознаки такої організаційно-правової форми:

- державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління;

- орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами;

- майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління;

- найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова «державне підприємство»;

- органами управління державного унітарного підприємства є: керівник підприємства, який призначається (обирається) суб`єктом управління об`єктами державної власності, що здійснює функції з управління підприємством, або наглядовою радою такого підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав); наглядова рада підприємства (у разі її утворення), яка в межах компетенції, визначеної статутом підприємства та законом, контролює і регулює діяльність керівника підприємства;

- особливості управління державним унітарним підприємством визначаються Законом України «Про управління об`єктами державної власності»;

- державні унітарні підприємства діють як державні комерційні підприємства або казенні підприємства.

У пункті 3.1.4.1 Державного класифікатора України, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.05.2004 № 97, визначено, що державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова «державне підприємство». Державні унітарні підприємства діють як державні комерційні або казенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Господарського кодексу України до державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб`єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності.

Поняття установи визначено у статті 83 Цивільного кодексу України, відповідно до частини третьої якої установою є організація, створена однією або кількома особами (засновниками), які не беруть участі в управлінні нею, шляхом об`єднання (виділення) їхнього майна для досягнення мети, визначеної засновниками, за рахунок цього майна. Особливості правового статусу окремих видів установ встановлюються законом.

Установа - організація, в якій для постійного служіння певній цілі засновником (засновниками) призначається майно та визначаються ті органи, які експлуатуватимуть це майно відповідно до його призначення. Така організація не є об`єднанням осіб, але визнана як суб`єкт цивільних прав та обов`язків для здійснення певних цілей. Установа не має членів, а керується відповідно до волі засновника, яка виражена в установчому акті. У формі установ найчастіше діють різні благодійні фонди, навчальні заклади, бібліотеки, музеї, лікарні тощо.

Відповідно до статті 86 Цивільного кодексу України непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

У пунктах 3.4.1, 3.4.4 Державного класифікатора України «Класифікація організаційно-правових форм господарювання ДК 002:2004», затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.05.2004 № 97, визначено, що організація (установа, заклад) - організаційна структура, створена однією або кількома особами (засновниками), які не беруть участі в управлінні нею, шляхом об`єднання (виділення) їхнього майна для досягнення мети, визначеної засновниками, за рахунок цього майна. Особливості правового статусу окремих видів організацій, закладів, установ встановлюються законом. Державна організація (установа, заклад) - утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління.

Відтак, чинне законодавство розрізняє такі організаційно-правові форми юридичних осіб як «державне унітарне підприємство» та «установа».

Як вбачається з актуальних відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань організаційно-правовою формою позивача є державна організація (установа, заклад).

Пунктом 1.1 Положення визначено, що Установа « 28 управління начальника робіт» є державною госпрозрахунковою установою, яка заснована на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Відповідно до п. 2.1 Положення метою діяльності установи є виконання програми житлового і військового будівництва для Міністерства оборони України, здійснення капітального і поточного ремонтів казармено-житлового фонду та комунальних споруд, капітального будівництва житла, казарм, сховищ, складів та інших, пов`язаних з цим будівельних, ремонтних та пусконалагоджувальних робіт на замовлення Міністерства оборони України, Збройних Сил України та інших замовників - юридичних та фізичних осіб - з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Госпрозрахунок - діяльність, заснована на самоокупності та самофінансуванні. Самоокупність - покриття витрат за рахунок власних доходів від реалізації товарів і послуг. Самофінансування - здійснення розширеного відтворення за рахунок чистого прибутку без залучення бюджетних асигнувань та основних засобів і матеріальних цінностей, придбаних за цей рахунок.

Викладеним вище спростовуються твердження представника позивача про те, що Установа « 28 управління начальника робіт» є державним унітарним підприємством, оскільки юридичну особу позивача створено в іншій організаційно-правовій формі, а саме у формі госпрозрахункової установи.

При цьому, помилковими є доводи позивача про те, що положення статті 73-1 Господарського кодексу України застосовуються до будь-якого суб`єкта господарювання, адже будь-яке державне унітарне підприємство є суб`єктом господарювання, однак не будь-який суб`єкт господарювання є державним унітарним підприємством.

Судом враховано висновки Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель Міністерства оборони України (вих. № 407/94 від 29.01.2018) за результатами перевірки діяльності позивача, відповідно до яких встановлено, що в березні 2014 року на підставі наказу Міноборони від 12.03.2014 № 174 до Положення про 28 УНР були внесені зміни в частині фактичного і юридичного місцезнаходження та проведено їх перереєстрацію. При цьому, в Положенні про 28 УНР не зазначено розмір та порядок формування статутного капіталу. Відповідно до запису в Єдиного державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань статутний капітал 28 УНР дорівнює нулю. В ході перевірки встановлено, що накази про створення та наділення 28 УНР фондами відсутні. Запропоновано опрацювати зміни до Положення про 28 УНР щодо обмеження прав керівника установи на укладення правочинів та вчинення інших дій, вжити заходів щодо забезпечення приведення у відповідність до законодавства установчих документів та внутрішніх положень 28 УНР.

Відтак, позивачу не притаманні ознаки державного унітарного підприємства. Установа «28 управління начальника робіт» не була утворена на базі відокремленої частини державної власності. Найменування позивача не містить слів «державне підприємство». Юридична особа позивача не має затвердженого статуту, сформованого статутного капіталу та органів управління, які притаманні державному унітарному підприємству.

Ураховуючи викладене вище, доводи позивача щодо неправомірності спірного договору з підстав, встановлених ст. 234 Цивільного кодексу України та ст. 73-1 Господарського кодексу України, не підтвердились під час розгляду справи.

При цьому, доводи позивача та третьої особи щодо неналежного виконання колишнім керівництвом Установи « 28 Управління начальника робіт» покладених на нього посадових обов`язків не підтверджують обґрунтованості позовних вимог про визнання правочину недійсним. Порядок та підстави покладення на посадову особу майнової відповідальності за шкоду, заподіяну юридичній особі, визначаються іншими нормами чинного законодавства та не досліджуються судом в межах даної справи.

За таких обставин, повно та всебічно оцінивши письмові пояснення учасників судового процесу та наявні у справі докази, приділивши увагу кожному твердженню, посиланню та доводу у даній справі, за висновками суду, позивачем не було доведено наявності підстав, передбачених статтею 215 Цивільного кодексу України, для визнання договору № 7 на послуги з оренди автомобілів та механізмів від 01.06.2017 недійсним.

Щодо вимог про стягнення грошових коштів суд зазначає, що доводи позивача про заподіяння йому збитків на суму 10 000,00 грн є юридично неспроможними, оскільки між сторонами відсутні деліктні правовідносини. У даному випадку не вбачається складу цивільного правопорушення, який є необхідним для покладення на відповідача відповідальності у вигляді стягнення суми збитків.

Натомість, правові наслідки у вигляді повернення виконаного за недійсним правочином передбачені статтею 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи, що судом не встановлено підстав для визнання спірного договору недійсним, позовні вимоги про стягнення грошових коштів в сумі 10 000,00 грн, сплачених на його виконання, та нарахованих позивачем інфляційних втрат в сумі 1 231,00 грн також не підлягають задоволенню як похідні.

Розподіл судових витрат.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Приймаючи до уваги висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 3 842,00 грн покладається на позивача.

Щодо заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу господарський суд зазначає наступне.

За приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, зокрема: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. ч. 2, 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, відповідно до частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За висновками суду, обґрунтованими є заперечення Міністерства оборони України проти відшкодування на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, оскільки договір про надання правничої (правової) допомоги № 15/1/18 від 30.03.2018, який укладений з адвокатом Ткаченко Оленою Іванівною, а також протокол узгодження договірної ціни від 20.02.2019 та акт виконаних робіт від 11.03.2019 не є належними доказами понесення ТОВ «ИССО» витрат на суму 14 000,00 грн.

При цьому, суд виходить з того, що адвокат Ткаченко О. І. не приймала участь в судових засіданнях Господарського суду міста Києва при розгляді даної справи, а відзив на позовну заяву підписано керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» Орликом А. О. Також суду не надано доказів виставлення рахунку на оплату послуг адвоката та доказів фактичної сплати відповідачем грошових коштів в сумі 14 000,00 грн.

Враховуючи наведене, зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів надання правової допомоги адвокатом та доказів понесення відповідачем заявлених витрат, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» про розподіл витрат на професійну правничу допомогу залишено судом без задоволення.

Керуючись ст. 129, ст. ст. 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Установи « 28 управління начальника робіт» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» про визнання недійсним договору на послуги з оренди автомобілів та механізмів № 7 від 01.06.2017 та стягнення 11 231,00 грн - відмовити.

2. Залишити за позивачем судовий збір, сплачений до державного бюджету, в сумі 3 842,00 грн.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 03.06.2019.

Суддя В. В. Князьков