ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2019 р. Справа№ 910/23489/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Калатай Н.Ф.

секретар судового засідання: Цибульський Р.М.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 20.05.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Трейдинг"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 24.04.2018 (повний текст рішення складено 27.04.2018)

у справі №910/23489/17 (суддя - Чинчин О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Трейдинг"

до Державного підприємства "Підприємство із забезпечення

нафтопродуктами"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерства енергетики та вугільної промисловості України

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вог Трейдинг" (далі - ТОВ "Вог Трейдинг", позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" (далі - ДП "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами", відповідач) про зобов'язання відповідача повернути позивачу дизельне паливо у кількості 25 591,56 тонн та бензин марки А-95 у кількості 1 795,17 тонн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов'язання за договором про надання послуг з перевалки нафтопродуктів № 372 від 27.11.2013 з повернення позивачу 25 591,56 тонн дизельного палива та 1 795,17 тонн бензину марки А-95.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що з 12.03.2014 органи управління відповідача припинили діяльність за місцем знаходження по вул. Геологічна, 2 у м. Феодосія, Автономна Республіка Крим, що є загальновідомою обставиною, а саме захоплення збройним терористичним угрупуванням приміщення Верховної Ради Автономної Республіки Крим та Кабінету Міністрів Автономної Республіки Крим, введення збройних сил Російської Федерації на територію Автономної Республіки Крим. Відповідач не є особою, яка відповідальна за заподіяння шкоди або за незбереження майна позивача, а відшкодування матеріальної шкоди покладається на Російську Федерацію у повному обсязі. Крім того, позивачем не доведено кількість (об'єм) та вартість майна, яке перебувало у ємностях відповідача станом на березень 2014 року. Крім того, листом від 22.04.2014 № 22/04-02 відповідачем було повідомлено позивача про неможливість виконання умов договору внаслідок втрати контролю над майном нафтобази, де зберігалися нафтопродукти та настання обставин непереборної сили (окупація Російською Федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя), що підтверджується Висновком Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини від 935/05-4 від 17.04.2014.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.04.2018 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, з яких можна дійти однозначного висновку щодо залишку нафтопродуктів, які залишились у відповідача, повернення яких є предметом позову у даній справі. Крім того, судом першої інстанції прийнято до уваги висновок Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини №935/05-4 від 17.04.2014 , яким Торгово-промислова палата України підтвердила, що вищевказані події на території Автономної Республіки Крим (окупація Російською Федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя) є обставинами непереборної сили (форс-мажору), передбаченими договором № 372 від 27.11.2013 між ДП "Феодосійське підприємство із забезпечення нафтопродуктами" та ТОВ "Вог Трейдинг".

При цьому, суд першої інстанції також послався на:

- постанову ДР РК №1758-6/14 від 17.03.2014 року «Про питання енергетичної безпеки Республіки Крим», розміщеній у мережі Інтернет, вирішено, що власністю Республіки Крим є все рухоме й нерухоме майно Державного підприємства «Феодосійське підприємство із забезпечення нафтопродуктами», розташоване на території Республіки Крим, у складі необоротних (в тому числі нематеріальних) й оборотних активів, що знаходяться на його балансовому та позабалансовому обліку;

- постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 24.11.2014 року у справі №918/407/14.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ «Вог Трейдинг» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення господарського суду міста Києва від 24.04.2018 у справі № 910/23489/17 та прийняти нове рішення, яким зобов'язати відповідача повернути дизельне паливо у кількості 25 591,56 тонн та бензин марки А-95 у кількості 1 795,17 тонн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2018 апеляційну скаргу ТОВ «Вог Трейдинг» на рішення господарського суду міста Києва від 24.04.2018 у справі № 910/23489/17 задоволено, рішення господарського суду міста Києва від 24.04.2018 у справі № 910/23489/17 - скасовано, прийнято нове рішення, яким позов ТОВ «Вог Трейдинг» задоволено повністю. Зобов'язано ДП «Підприємство із забезпечення нафтопродуктами» повернути ТОВ «Вог Трейдинг» дизельне паливо у кількості 25 591,46 тонн та бензин марки А-95 у кількості 1 795,17 тонн. Вирішено стягнути з ДП «Підприємство із забезпечення нафтопродуктами» на користь ТОВ «Вог Трейдинг» 1600,00 грн. судового збору за подання позовної заяви та 840 000,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 910/23489/17 задоволено частково касаційну скаргу ДП "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами". Скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2018 у справі №910/23489/17, справу №910/23489/17 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» №454/207 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Згідно п. 8 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їх повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

25.06.2018 в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про юридичну особу - Північний апеляційний господарський суд, ідентифікаційний код 42262953.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 статті 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ТОВ «Вог Трейдинг» на рішення господарського суду міста Києва від 24.04.2018 у справі №910/23489/17 передана до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2019, апеляційну скаргу ТОВ «Вог Трейдинг» передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Калатай Н.Ф., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №910/23489/17 за апеляційною скаргою ТОВ «Вог Трейдинг» на рішення господарського суду міста Києва від 24.04.2018. Розгляд апеляційної скарги призначено на 13.05.2019.

22.04.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, відповідач наголошував на тому, що суд першої інстанції обгрунтовано визнав недоведеною як кількість нафтопродуктів, які позивач передав на зберігання відповідачу, так і кількість нафтопродуктів, які залишились на зберіганні у відповідача. Крім того, відповідач наголошував на тому, що:

- позивачем при розрахунку нафтопродуктів, які підлягали поверненню, не враховано норми природних втрат при зберіганні нафтопродуктів, закріплені постановою Держпостачу СРСР від 26.03.1986 № 40 «Об утверждении норм естественной убыли нефтепродуктов при приеме, хранении, отпуске и транспортировании»;

- позивачем не виконано дії, які передують виникненню у відповідача повернути нафтопродукти зі зберігання, обумовлені п.п. 2.1., 2.2, п.п. 2.2.3 договору;

- вимога позивача від 28.03.2016 № 2803 про поверненян нафтопродуктів зі зберігання у м.Запоріжжя суперечить положенням договору та Цивільного кодексу України;

- виконанню відповідачем своїх обов'язків перешкоджає наявність форс-мажорних обставин, що підтверджується висновком Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини №935/05-4 від 17.04.2014.

02.05.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли:

- клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, відповідно до якого представник відповідача просив суд приєднати до матеріалів справи оригінали доказів надсилання відзиву на апеляційну скаргу та доданих до нього документів іншим учасникам справи;

- пояснення щодо вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 20.02.2019 у справі №910/23489/17, в яких відповідач наголошував на тому, що позивач та відповідач у п. 6.4 договору № 372 від 27.11.2013 узгодили, що у разі виникнення форс-мажорних обставин, строк виконання сторонами своїх обов'язків за договором продовжується на період дії таких обставин; також, у справі № 918/407/14 судами встановлено обставини, що події на території Автономної Республіки Крим (окупація Російською Федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя) є обставинами непереборної сили (форс-мажору), передбаченими договором № 372 від 27.11.2013 між ДП "Феодосійське підприємство із забезпечення нафтопродуктами" та ТОВ "Вог Трейдинг", і відповідні обставини в силу приписів ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, не підлягають доказуванню під час розгляду справи № 910/23489/17.

11.05.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення з врахуванням вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 20.02.2019 у даній справі, в яких позивач зазначав зокрема про те, що пунктами 6.1. та 6.2 договору № 372 передбачено, що форс-мажорні обставини є підставою для звільнення сторони договору від відповідальності. При цьому, предметом спору у даній справі є вимоги позивача до відповідача про виконання відповідачем свого зобов'язання повернути нафтопродукти, які передані йому на зберігання. Також, позивач посилався на те, що відповідач не відноситься до кола суб'єктів господарської діяльності, за зверненнями якого Торгово-промислова палата України засвідчує обставини форс-мажору в розумінні ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2019, приймаючи до уваги першу неявку третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача, з метою забезпечення повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, дотримання прав учасників справи, з огляду на конкретні обставини справи, з урахуванням її складності, комплексності правової кваліфікації відносин, з яких виник спір, оголошено перерву в судовому засіданні до 20.05.2019.

В судове засідання 20.05.2019 з'явилися представники позивача (скаржника), відповідача. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача своїх представників в судове засідання 20.05.2019 не направила, про день, час та місце судового засідання повідомлена належним чином.

Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні 20.05.2019 надав пояснення по суті справи, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 24.04.2018 у справі №910/23489/17 - скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити: зобов'язати відповідача повернути дизельне паливо у кількості 25 591,56 тонн та бензин марки А-95 у кількості 1 795,17 тонн.

Представник відповідача в судовому засіданні 20.05.2019 проти доводів апеляційної скарги заперечував, підтримав пояснення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як підтверджується матеріалами справи, 27.11.2013 між ДП "Феодосійське підприємство із забезпечення нафтопродуктами", яке перейменоване у ДП "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами", (виконавець) та ТОВ "Вог Трейдинг" (замовник) було укладено договір про надання послуг з перевалки нафтопродуктів № 372 (далі - договір, договір № 372 від 27.11.2013), предметом якого є надання виконавцем замовнику послуг по перевалці бензинів та дизельного палива (далі - нафтопродукти), об'ємом до 60 000 тонн в місяць з можливим збільшенням щомісячного об'єму перевалки за погодженням з виконавцем. При цьому, вартість нафтопродуктів, що поставляються замовником на перевалку зазначається в додатку № 2 до даного договору.

Відповідно до п. 1.2 договору об'єм послуг по перевалці нафтопродуктів, що є предметом вказаного договору, включає в себе: прийом-передачу нафтопродуктів у ємностях виконавця; зберігання нафтопродуктів у ємностях (резервуарах) виконавця протягом строків, встановлених вказаним договором; відвантаження нафтопродуктів у залізничні цистерни відповідно до наданої замовником рознарядки.

Пунктом 2.1.1 договору сторони передбачили обов'язок виконавця прийняти на зберігання нафтопродукти замовника в об'ємі, на умовах та на строк, передбачений даним договором та відповідними додатками до нього по фактичній кількості та якості.

Приписами п. 2.1.7 договору сторони погодили, що відвантаження нафтопродуктів виконавець зобов'язався проводити під контролем уповноваженого представника замовника з оформленням акту відвантаження (зразок - додаток №3) із зазначенням найменування та кількості, якості (до залізничної накладної додається паспорт якості відвантаженого нафтопродукту, що оформляється лабораторією виконавця) завантаженого у вагоно-цистерни нафтопродукту.

Відповідно до п.п. 2.2.1 та 2.2.3 договору замовник зобов'язався узгоджувати з виконавцем письмово, не менше ніж за п'ять діб, об'єм партії нафтопродуктів, найменування і сорт нафтопродукту, який планується до перевалки; а також за 2 календарних дні до початку кожної декади звітного місяця узгоджувати графік відвантаження нафтопродуктів на наступну декаду, проект якого надається замовником виконавцю.

Відвантаження усіх нафтопродуктів виконавцем здійснюється виключно за розпорядженням замовника, яке повинно бути направлене замовником не менше ніж за 4 робочих дні до планованої дати відвантаження нафтопродуктів замовника. Замовник зобов'язаний надати розпорядження на відвантаження і забезпечити відвантаження належних йому нафтопродуктів відповідно до графіків відвантаження нафтопродуктів на наступну декаду (п. 2.2.3 договору).

Згідно з п.3.1 договору, прийом та облік нафтопродуктів по кількості та якості здійснюється відповідно до Інструкції про порядок прийому, транспортування, зберіганню, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах й в організаціях України, затвердженої наказом Держнафтогазпрому, Міністерства економіки, Міністерства транспорту, Держстандарту, Держкомстату України від 20.05.2008 №281/171/578/155 й Інструкції по контролю якості нафти та нафтопродуктів на підприємствах і в організаціях України, затвердженої наказом Мінпаливенерго України та Держспоживстандарт України від 04.06.2007 р. №271/121. Прийом нафтопродуктів проводиться у ємностях Виконавця - Феодосійського підприємства із забезпечення нафтопродуктами. Підтвердженням прийнятої Виконавцем кількості нафтопродуктів є акт прийому - передачі (Додаток №4) прийнятої кількості нафтопродуктів у ємностях Виконавця й є обов'язковим для Замовника та Виконавця.

Пунктом 6.1 договору сторони погодили, що підставою звільнення сторін від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань є обставини непереборної сили: пожежі, повені, землетруси, інші стихійні лиха, блокади, ембарго, заборони на експорт, війна, військові операції будь-якого характеру; зміни законодавства і рішення урядів, якщо вони безпосередньо впливають на виконання сторонами зобов'язань за даним Договором, а також інші форс-мажорні обставини.

За змістом п. 6.2 договору сторона, для якої виникли обставини неможливості виконання зобов'язань за Договором, повинна про настання або припинення таких обставин, негайно, але не пізніше п'яти календарних днів повідомити іншу сторону договору про неможливість такого виконання, в іншому випадку сторона позбавляється права посилатися на обставини непереборної сили як на підставу для звільнення від відповідальності.

Пунктом 6.3 договору передбачено, що факт настання обставин непереборної сили (форс-мажор) повинен підтверджуватися відповідним документом Торгово-промислової палати, або актом чи рішенням відповідного органу влади за місцем дії таких обставин.

Відповідно до п. 10.1. договору сторонами погоджено, що даний договір діє з моменту підписання представниками сторін і скріплення підписів печатками сторін і діє до 31.12.2013, а в частині зобов'язань прийнятих сторонами, в тому числі взаєморозрахунків - до моменту їх повного виконання. Термін дії цього договору може бути продовжений за взаємною письмовою згодою сторін.

Додатковою угодою № 1 від 26.12.2013 до договору № 372 від 27.11.2013 сторони вирішили продовжити строк дії договору до 31.12.2014.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши умови укладеного між сторонами договору, дійшов висновку, що вказаний договір є змішаним і містить в собі елементи договору надання послуг по перевалці нафтопродуктів та елементи договору зберігання в частині обов'язку виконавця (відповідача) прийняти на зберігання надані замовником (позивачем) нафтопродукти та повернути їх згідно з умовами договору.

У період з 06.12.2013 по 11.03.2014 позивач як покупець, прийняв від постачальників (фірм "WEST TRADING & MARKETING OIL, CORP", "MARSHELL OIL, LLP") на умовах DDU (Феодосійське підприємство із забезпечення нафтопродуктами - АР Крим, м. Феодосія, вул. Геологічна, 2) нафтопродукти - паливо дизельне ULSD 10 PPM EN 590 в загальній кількості 40 094,33 тонн та бензин не етильований UNLEADED GASOLINE RON 95 10 PPM в загальній кількості 2600 тонн, що підтверджується наступними актами приймання-передачі нафтопродуктів та вантажними митними деклараціями: від 06.12.2013 - 7 500 тонн дизпалива, від 09.12.2013 - 1 270 тонн дизпалива, від 10.12.2013 - 1 484,98 тонн дизпалива, від 10.12.2013 - 2 000 тонн дизпалива, від 10.12.2013 - 540 тонн дизпалива, від 30.12.2013 - 2 000 тонн дизпалива, від 16.12.2013 - 2 800 тонн дизпалива, від 17.12.2013 - 3 500 тонн дизпалива, від 19.12.2013 - 5 314,48 тонн дизпалива, від 27.02.2014 - 2 000 тонн дизпалива, від 03.03.2014 - 1 684,87 тонн дизпалива, від 03.03.2014 - 5 000 тонн дизпалива, від 04.03.2014 - 3 400 тонн дизпалива, від 11.03.2014 - 1 600 тонн дизпалива, від 17.12.2013 - 1 600 тонн бензину та від 26.12.2013 - 1 000 тонн бензину.

Також з матеріалів справи вбачається, що у період з листопада 2013 року по березень 2014 року відповідачем було відвантажено 14 502,77 тонн дизельного палива та 804,83 тонн бензину А-95, що підтверджується довідками ДП "Головний інформаційно-обчислювальний центр державної адміністрації залізничного транспорту України" щодо відвантаження нафтопродуктів зі станції Айвазовська Придніпровської залізниці за участі відправника - "Феодосійське Підприємство із забезпечення нафтопродуктами", із визначенням дати, номеру залізничної накладної, номеру вагоноцистерни, найменування та кількість нафтопродуктів.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України № 935/05-4 від 17.04.2014 встановлено, що події на території Автономної Республіки Крим є обставинами непереборної сили (форс-мажору), передбаченими договором № 372 від 27.11.2013, укладеного між ТОВ "Вог Трейдинг" та ДП «Феодосійське підприємство із забезпечення нафтопродуктами». Початок дії обставин непереборної сили (форс-мажору) - 27.02.2014, які продовжують діяти по теперішній час. Дату закінчення терміну дії обставин непереборної сили (форс-мажору) на момент видачі даного висновку встановити неможливо.

29.03.2016 позивач звернувся до відповідача з вимогою за вих. № 2803 від 28.03.2016 про повернення нафтопродуктів у кількості: дизельне паливо 25 591,56 тонн та бензин марки А-95 - 1 795,17 тонн, що підтверджується копією опису вкладення у цінний лист від 29.30.2016 та копією фіскального чеку від 29.03.2016. Вказана вимога відповідачем залишена без виконання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що надані позивачем акти прийому-передачі нафтопродуктів за період з 06.12.2013 по 11.03.2014 не можуть слугувати належними, допустимими та достовірними доказами на підтвердження передачі спірних нафтопродуктів відповідачу на виконання саме умов договору про надання послуг з перевалки нафтопродуктів № 372 від 27.11.2013; у суду відсутні належні та допустимі докази, з яких можна дійти однозначного висновку щодо обсягу нафтопродуктів, які залишились у відповідача, повернення яких є предметом позову у даній справі.

Проте, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду не погоджується із вказаними висновками місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Судом апеляційної інстанції за наслідками розгляду справи встановлено, що спір у справі виник між сторонами стосовно правовідносин зберігання нафтопродуктів по договору № 372 від 27.11.2013, у зв'язку з чим до спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу України, які регулюють зберігання.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк (ст. 938 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статі 942 Цивільного кодексу України встановлено, що зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 949 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Позивач вказує, що на виконання умов договору № 372 від 27.11.2013 він передав, а відповідач в свою чергу прийняв на відповідальне зберігання 40 094,33 тонн дизельного палива та 2 600 тонн бензину марки А-95.

Частиною 2 статті 184 Цивільного кодексу України визначено, що річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що предметом зберігання за договором № 372 від 27.11.2013, є речі, визначені родовими ознаками (40 094,33 тонн дизельного палива та 2 600 тонн бензину марки А-95), а вказані нафтопродукти мають ознаки, які властиві усім речам такого ж роду, та вимірюються вагою. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що передані відповідачу на зберігання позивачем речі (дизельне паливо та бензин, тобто горючі суміш легких вуглеводнів з певною температурою кипіння та октановим числом), які визначені тільки родовими ознаками, є замінними.

Так, в підтвердження факту передачі на зберігання відповідачу нафтопродуктів згідно умов Договору № 372, ТОВ «Вог Трейдинг» надав акти прийому-передачі нафтопродуктів за період грудень 2013 року - березень 2014 року, а саме:

- щодо дизельного палива; акт приймання-передачі № 091213 від 09.12.13; акт приймання-передачі № 101213/3 від 10.12.13; акт приймання-передачі № 101213/1 від 10.12.13; акт приймання-передачі № 101213/2 від 10.12.13; акт приймання-передачі № 301213 від 30.12.13; акт приймання-передачі № 16-12/13 від 16.12.13; акт приймання-передачі № 17-12/13-1 від 17.12.13; акт приймання-передачі № 19-12/13-1 від 19.12.13; акт приймання-передачі № 27-02/14-1 від 27.02.13, акт приймання-передачі № 03/03/14 від 03.03.14; акт приймання-передачі № 04/03/14 від 04.03.14; акт приймання-передачі № 11/03/14 від 11.03.14;

- щодо бензину А-95: акт приймання-передачі № 17-12/13-2 від 17.12.2013; акт приймання-передачі № 26-12/13 від 26.12.2013.

Вищенаведені акти приймання-передачі підписані з боку постачальника - Фірми "West Trading & Marketing Oil, Corp.", Фірми "Marshell Oil LLP", з боку покупця - ТОВ "Вог Трейдинг" та з боку виконавця - Феодосійським підприємством із забезпечення нафтопродуктами та містять пункт про те, що «з моменту підписання даного акту приймання-передачі право власності на вказаний у даному акті прийому-передачі нафтопродукт, а також уся відповідальність за послуги Виконавця (Феодосійське ПЗНП) переходить до ТОВ «Вог Трейдинг».

Феодосійське ПЗНП несе відповідальність за наявність товару, вказаного в даному акті прийому-передачі в резервуарних ємкостях виконавця та можливість його відвантаження згідно умов Договору перевалки (зберігання). Усі інші ризики є відповідальністю Постачальника та Покупця.»

Як вбачається з тексту оскарженого рішення суд першої інстанції вказав, що матеріали справи не містять доказів того, що надані позивачем в обґрунтування позовних вимог акти прийому-передачі нафтопродуктів за період листопад 2013 по березень 2014 року укладені та підписані сторонами спору саме на виконання умов Договору про надання послуг з перевалки нафтопродуктів № 372 від 27.11.2013.

Проте, суд апеляційної інстанції дослідивши вказані акти, врахувавши правову природу укладеного між позивачем та відповідачем договору, який є змішаним договором надання послуг та зберігання, враховуючи предмет зберігання за договором № 372 від 27.11.2013, яким є замінні речі, визначені родовими ознаками, і зберігання яких потребує дотримання певних умов внаслідок їх специфічності (нафтопродукти), дійшов висновку, що відповідно до пункту 3.6. договору № 372 від 27.11.2013, у випадку продажу (передачі) замовником (вантажовласником) нафтопродуктів, що зберігаються у ємкостях виконавця, третій стороні, виконавець, замовник (вантажовласник) і новий власник нафтопродуктів підписують акт прийому-передачі (зразок - Додаток № 8), а новий власник нафтопродуктів укладає з виконавцем Договір про надання послуг по їх перевалці.

Додатком № 8 до договору № 372 від 27.11.2013, копія якого наявна в матеріалах справи, затверджено форма та зміст акту прийому-передачі.

Надавши оцінку вказаним актам прийому-передачі, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що останні за своїм змістом та формою відповідають зразку таких актів, що передбачені Додатком № 8 до договору № 372 від 27.11.2013, у повній мірі фіксують зміст та обсяг господарської операції, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками, а тому є належними та допустимими доказами передачі спірних нафтопродуктів на відповідальне зберігання ДП «Підприємство із забезпечення нафтопродуктами».

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує і те, що матеріали справи не містять інформації, що вказані акти укладались на виконання іншого договору з відповідачем.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого суду щодо не доведення ТОВ «Вог Трейдинг» факту передачі спірних нафтопродуктів відповідачу на виконання саме умов договору про надання послуг з перевалки нафтопродуктів № 372 від 27.11.2013, і вказаний висновок спростовується наявними у справі доказами, зокрема актами прийому-передачі нафтопродуктів за період листопад 2013 по березень 2014 року, які є належними, допустимим та достатніми в розмінні вимог процесуального закону, а саме: ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 949 Цивільного кодексу України встановлено, що зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Як зазначав позивач, у період з листопада 2013 року по березень 2014 року відповідачем здійснено повернення зі зберігання 14 502,77 тонн дизельного палива та 804,83 тонн бензину А-95, на підтвердження чого надано довідку про відправлення вантажів зі станції Айвазовська Придніпровської залізниці відправник ДП «Феодосійське підприємство із забезпечення нафтопродуктами» за період з 27.11.2013 по 12.03.2014, довідку за період з 01.02.2014 по 31.05.2014.

З аналізу змісту Договору № 372 від 27.11.2013 апеляційним судом встановлено, що його пункти не містять вимоги щодо підтвердження факту повернення нафтопродуктів зі зберігання шляхом підписання між замовником та виконавцем актів приймання-передачі (повернення) нафтопродуктів зі зберігання або інших документів.

Проте, фактичне повернення нафтопродуктів позивача зі зберігання здійснювалося в залізничних цистернах, що учасниками справи не заперечувалось.

Відповідно до п. 1.1 «Правил оформлення перевізних документів», затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 передбачено, що на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до цих Правил. Накладна згідно з цими Правилами може оформлятися і надаватися в електронному вигляді (із накладенням електронного цифрового підпису).

Наказом Міністерства транспорту України № 800 від 01.11.2010 затверджено «Порядок застосування електронного перевізного документа під час перевезення вантажів залізничним транспортом».

Пунктом 1.5 вказаного порядку передбачено, що електронні перевізні документи (дачі - ЕПД) сукупність електронних документів (дачі - ЕД), що визначені Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», в яких зафіксована інформація у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа. Електронні перевізні документи повинні містити інформацію, визначену для накладної (яка на кожне відправлення вантажу повинна подаватися відправником станції навантаження) Правилами перевезення вантажів.

Застосування електронного перевізного документа усі ЕПД зберігаються в архіві електронних документів Укрзалізниці з дотриманням вимог чинного законодавства щодо захисту інформації (п. 3.1. Порядку).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, долучені до матеріалів справи Довідки відправлення вантажів зі станції Айвазовська Придніпровської залізниці відправником ДП «Феодосійське підприємство із забезпечення нафтопродуктами» за період з 27.11.2013 по 12.03.2014, за період з 01.02.2014 по 31.05.2014 містять усі необхідні дані залізничної накладної (дату відвантаження товару, номер залізничної накладної, номер залізничної накладної, найменування вантажу (у даному випадку марку нафтопродукту), номер вагону, вагу вантажу, відомості про одержувача вантажу), а тому є належними та допустимими доказами часткового виконання відповідачем Договору № 372 від 27.11.2013 в частині повернення нафтопродуктів в користь позивача.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує закріплений у ст. 14 ГПК України принцип диспозитивності господарського судочинства, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Тобто, позивачем заявлено вимоги до відповідача про зобов'язання повернути позивачу дизельне паливо у кількості 25 591,56 тонн та бензин марки А-95 у кількості 1 795,17 тонн., визначивши предмет спору з посиланням на первинні документи, які прийняті до уваги та оцінка яких здійснена судом апеляційної інстанції з урахуванням приписів ст. 2, ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наведені обставини у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем всупереч умов договору № 372 та ст. 949 Цивільного кодексу України не повернуто зі зберігання нафтопродукти ТОВ «Вог Трейдинг», а саме: дизельне паливо у кількості 25 591,56 тонн та бензин марки А-95 у кількості 1 795,17 тонн., чим допущено порушення виконання свого зобов'язання по договору та допущено порушення приписів ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, відповідач заперечував наявність у нього зобов'язання щодо повернення позивачу спірних нафтопродуктів з посиланням на неможливість його виконання з огляду на наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: окупацію Російською Федерацією Автономної республіки Крим та втрати ДП «Підприємство із забезпечення нафтопродуктами» контролю над майном нафтобази, де зберігалися нафтопродукти, що підтверджується висновком Торгово-промислової палати України від 17.04.2014 № 935/05-4.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши наявні докази в сукупності, відхиляє вищенаведені доводи відповідача з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, непереборною силою є надзвичайні і невідворотні обставини, за умов настання яких виконання договірних зобов'язань є неможливим.

У пункті 1 частини першої статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, яка повністю звільняє від відповідальності особу, що порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила однак не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Норми статей 614, 617 Цивільного кодексу України кореспондуються із нормами ст. 218 Господарського кодексу України згідно з якими учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Пунктом 6.1. договору сторони узгодили, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов'язань за даним договором, за виключенням будь-яких сум, які підлягають оплаті за даним договором, якщо воно не є наслідком обставин непереборної сили, а саме: пожежі, повені, землетруси, інші стихійні лиха, блокади, ембарго, заборони на експорт, війна, військові операції будь-якого характеру; зміни законодавства і рішення урядів, якщо вони безпосередньо впливають на виконання сторонами зобов'язань за даним Договором, а також інші форс-мажорні обставини.

Таким чином, зі змісту наведених вище положень законодавства, пункту 6.1 договору № 372 від 27.11.2013 вбачається, що наявність підстав непереборної сили (форс-мажору) є підставою для звільнення сторони за договором від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за договором. Проте, наведений пункт договору не містить умови, що наявність форс-мажорних обставин звільняє відповідача від виконання покладених на нього зобов'язань.

В свою чергу, чинне цивільне законодавство розрізняє поняття зобов'язання та відповідальності за невиконання зобов'язання, і вказані правові категорії мають кожна своє визначення, підстави виникнення, регулювання та оформлення у цивільних правовідносинах сторін.

Так, статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

В свою чергу, главою 51 Цивільного кодексу України визначено правові наслідки порушення зобов'язання та відповідальність за порушення зобов'язання. Зокрема, статтею 611 Цивільного кодексу України визначено правові наслідки порушення зобов'язання, а саме: у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Разом з тим, предметом розгляду даної справи є вимога ТОВ «Вог Трейдинг» про зобов'язання ДП «Підприємство із забезпечення нафтопродуктами» виконати зобов'язання за договором - повернути нафтопродукти, що були передані відповідачу на відповідальне зберігання згідно умов договору № 372 від 27.11.2013. При цьому, позивач вказував на те, що відповідне зобов'язання відповідачем виконано не було.

Отже, враховуючи те що предметом розгляду даної справи є зобов'язання відповідача виконати свій обов'язок в натурі, що не відноситься до відповідальності в розумінні ст. 6.1 Цивільного кодексу України, а тому положення п. 6.1 договору № 372 від 27.11.2013 до спірних правовідносин сторін в контексті даного спору - застосуванню не підлягають, оскільки вказаним пунктом між учасниками спору врегульовані питання застосування саме відповідальності за невиконання зобов'язання, а не звільнення та/або відстрочення виконання такого.

В свою чергу, пунктом 6.4 договору № 372 від 27.11.2013 між сторонами було узгоджено, що у випадку виникнення вищенаведених обставин строк виконання сторонами своїх зобов'язань за даним договором продовжується на період дії таких обставин.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України ).

Статтею 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Вказані підстави зазначені у статтях 599, 600, 604-609 Цивільного кодексу України

Зазначеними статтями не передбачено такої окремої підстави припинення зобов'язання, як настання подій, які є надзвичайними і невідворотними обставинами.

Разом з тим, оскільки виконання зобов'язання може виявитися неможливим, зокрема, у зв'язку з дією обставин непереборної сили, за які жодна із сторін не відповідає, то у такому випадку зобов'язання може припинитися відповідно до статті 607 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції дослідивши матеріали справи та умови договору № 372, дійшов наступних висновків.

Так, згідно з висновком Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини №935/05-4 від 17.04.2014 , яким Торгово-промислова палата України підтвердила, що події на території Автономної Республіки Крим (окупація Російською Федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя) є обставинами непереборної сили (форс-мажору), передбаченими договором № 372 від 27.11.2013 між ДП "Феодосійське підприємство із забезпечення нафтопродуктами" та ТОВ "Вог Трейдинг".

Тобто, вказаним висновком зафіксовано, що події на території Автономної Республіки Крим (окупація Російською Федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя) є обставинами непереборної сили (форс-мажору). Наведені обставини також встановлені судовими рішеннями в межах справи № 918/407/17, в межах якої у спорі між тими ж самими сторонами судами було встановлено, що події на території Автономної Республіки Крим (окупація Російською Федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя) є обставинами непереборної сили (форс-мажору), які існують з 27.02.2014, і що в силу приписів ст. 75 Господарського процесуального кодексу не підлягає доказуванню і в межах спору у справі № 910/23489/17.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що вказаний висновок Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини №935/05-4 від 17.04.2014 містить відомості про те, що саме події на території Автономної Республіки Крим є форс-мажорними обставинами, оскільки саме територія АР Крим була незаконно окупована Російською Федерацією, і відповідний висновок стосується саме окупованої території АР Крим.

Отже, як встановлено судом вище, наведені обставини не звільняють відповідача від виконання своїх зобов'язань з повернення нафтопродуктів. При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що в контексті змішаності укладеного між учасниками спору договору № 372, неможливість виконання договору обумовлюється наявністю форс-мажорних обставин на окупованій території, проте, не звільняє відповідача від виконання своїх зобов'язань на території України, з врахуванням предмету зберігання, а саме: замінних речей, визначених родовими ознаками (40 094,33 тонн дизельного палива та 2 600 тонн бензину марки А-95), заявленої вимоги позивача саме щодо повернення такого предмету зберігання, і відповідач не звільняється від виконання свого обов'язку щодо повернення позивачу з зберігання відповідних речей на території України. При цьому, умовами договору не встановлено, що повернення речей зі зберігання здійснюється виключно на території АР Крим, і суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач не звільняється від виконання своїх зобов'язань на іншій території України, враховуючи встановлену судом правову природу предмета договору в частині речі, переданої на зберігання (ч. 2 ст. 184 Цивільного кодексу України).

В свою чергу, позивачем заявлено виключно вимоги щодо повернення замінної речі, визначеної певною родовою ознакою, і жодних вимог стосовно надання певних послуг з перевалки, надання яких пов'язано саме з знаходженням речей на території АР Крим - позивачем не заявлялось.

Також, суд апеляційної інстанції вважає помилковим посилання суду першої інстанції в обгрунтування підстав відмови у задоволенні позову на постанову ДР РК №1758-6/14 від 17.03.2014 року «Про питання енергетичної безпеки Республіки Крим», розміщеній у мережі Інтернет, якою вирішено, що власністю Республіки Крим є все рухоме й нерухоме майно Державного підприємства «Феодосійське підприємство із забезпечення нафтопродуктами», розташоване на території Республіки Крим, у складі необоротних (в тому числі нематеріальних) й оборотних активів, що знаходяться на його балансовому та позабалансовому обліку. Суд апеляційної інстанції зазначає, що вказаний неналежний документ як по своїй суті, так і за своєю формою, не може застосовуватись у правовідносинах між учасниками спору в силу імперативних приписів Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що посилання відповідача на те, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності, як на підставу для прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, - є помилковими та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та встановленими судом апеляційної інстанції обставинами за наслідками розгляду справи в апеляційному порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.07.2018 у справі № 905/1722/17.

Також, доводи скаржника про те, що строк виконання зобов'язання з повернення нафтопродуктів не настав - судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на наступне. .

Статтею 938 Цивільного кодексу України встановлено, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Згідно із ст. 953 ЦК України встановлено, що зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Приймаючи до уваги положення наведених норм, підставами для настання строку для виконання зберігачем свого обов'язку щодо повернення майна поклажодавця є як закінчення строку зберігання, встановленого в договорі, так і пред'явлення поклажодавцем вимоги щодо повернення майна зі зберігання.

Матеріалами справи підтверджується, що Додатковою угодою № 1 від 26.12.2013 до Договору № 372 від 27.11.2013 сторони встановили строк дії договору до 31.12.2014.

З матеріалів справи також вбачається, що 28.03.2016 ТОВ «Вог Трейдинг» звернувся до відповідача із вимогою за вих. № 2803 про повернення нафтопродуктів, в якій вказано кількість нафтопродуктів, що підлягає до повернення, реквізити залізничної станції станція отримання нафтопродуктів (копія вимоги та докази надсилання вимоги наявні в матеріалах справи).

За приписами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Проте, відповідачем всупереч умов договору № 372 та ст. ст. 949 Цивільного кодексу України не повернуто зі зберігання нафтопродукти ТОВ «Вог Трейдинг», а саме: дизельне паливо у кількості 25 591,56 тонн та бензин марки А-95 у кількості 1 795,17 тонн., чим допущено порушення виконання свого зобов'язання по договору та допущено порушення приписів ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Доводи відповідача про те, що позивачем при розрахунку нафтопродуктів, які підлягали поверненню, не враховано норми природних втрат при зберіганні нафтопродуктів, закріплені постановою Держпостачу СРСР від 26.03.1986 № 40 «Об утверждении норм естественной убыли нефтепродуктов при приеме, хранении, отпуске и транспортировании» - судом апеляційної відхиляються як необґрунтовані, оскільки застосування наведеного акту передбачено саме в процесі виконання відповідного обов'язку відповідача.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що у справі, що розглядається, позивач обрав способом захисту свого порушеного права зобов'язання відповідача повернути речі зі зберігання, тобто виконання обов'язку в натурі. При цьому, як зазначалось вище, судовими рішеннями в межах справи № 918/407/17 позивачу було відмовлено у позові про відшкодування збитків, тобто в межах справи № 918/407/17 було визнано неналежний спосіб захисту позивача щодо стягнення збитків.

При вирішенні спору у даній справі, суд апеляційної інстанції враховує, що у даному випадку визначальним є право особи на звернення до суду відповідної юрисдикції за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, і у допуску особи до правосуддя не може бути відмовлено з тих підстав, що він намагався захистити свої права в межах іншої справи.

До того ж, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що згідно резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002р. у справі щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з положеннями частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м'якого покарання від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004). Тому в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

За змістом рішення Конституційний Суд України від 01.12.2004 року у справі №1-10/2004 року щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний інтерес), поняття "право" та "охоронюваний законом інтерес" особи, що вживаються в законах, знаходяться у логічно- смисловому зв'язку та означають прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, легітимний дозвіл, що є об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних потреб особи, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально- правовим засадам.

Отже, порушені права ТОВ «Вог Трейдинг» підлягають захисту, а вимоги позивача про зобов'язання відповідача повернути нафтопродукти зі зберігання відповідають вищенаведеним нормам чинного законодавства та підлягають задоволенню, шляхом зобов'язання Державного підприємства «Підприємство із забезпечення нафтопродуктами» повернути ТОВ «Вог Трейдинг» дизельне паливо у кількості 25 591,46 тонн (двадцять п'ять тисяч п'ятсот дев'яносто одну цілу сорок шість сотих тонн) та бензин марки А-95 у кількості 1 795,17 тонн (одну тисячу сімсот дев'яносто п'ять цілих 17 сотих тонн).

У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене та фактичні обставини справи, апеляційний господарський суд приходить висновку, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача повернути позивачу дизельне паливо у кількості 25591,56 тонн та бензин марки А-95 у кількості 1795,17 тонн - є законними, обґрунтованими, доведеними належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні вимог процесуального закону, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

У зв'язку із зазначеним вище, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення господарського суду міста Києва від 24.04.2018 у справі № 910/23489/17 прийняте із невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому відповідно до положень ст. 277 Господарського процесуального кодексу підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: судовий збір сплачений ТОВ «Вог Трейдинг» за подання позову до місцевого господарського суду та судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з ДП «Підприємство із забезпечення нафтопродуктами».

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Трейдинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.04.2018 у справі №910/23489/17 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.04.2018 у справі №910/23489/17 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Трейдинг" задовольнити повністю.

4. Зобов'язати Державне підприємство "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" (01054, м. Київ, вул. Дмитрівська, буд 18/24, ) повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Вог Трейдинг" (43005, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Рівненська, буд. 48, ) дизельне паливо у кількості 25 591, 56 тонн (двадцять п'ять тисяч п'ятсот дев'яносто одна ціла 56 сотих тонн) та бензин марки А-95 у кількості 1 795, 17 тонн (одна тисяча сімсот дев'яносто п'ять цілих 17 сотих тонн).

5. Стягнути з Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" (01054, м. Київ, вул. Дмитрівська, буд 18/24, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Трейдинг" (43005, Волинська обл., місто Луцьк, вул. Рівненська, буд. 48, ) 1 600, 00 грн. (одна тисяча шістсот гривень) 00 коп. судового збору за подання позовної заяви та 840 000, 00 грн. (вісімсот сорок тисяч гривень) 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

7. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено та підписано - 28.05.2019.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

Н.Ф. Калатай