ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року Справа № 906/775/17

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Грязнов В.В. , суддя Розізнана І.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лабрадорит" на рішення Господарського суду Житомирської області від 03.12.2018 р. у справі №906/775/17 (суддя Кравець С.Г., повний текст рішення складено 10.12.2018р.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Лабрадорит" (с. Кам`яний Брід, Коростишівський р-н, Житомирська обл.)

до Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (м. Житомир)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області (м. Житомир)

за участю прокуратури Житомирської області

про стягнення 1 855 746, 15 грн. збитків

за участю представників сторін:

прокурора - Марщівська О.П.;

позивача - ОСОБА_1 , Мороз А.С.;

відповідача - Нечипоренко І.П.;

третьої особи - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лабрадорит" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Держави України в особі Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про стягнення (з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) 211 000 грн. збитків, 781 333 грн. збитків, завданих внаслідок інфляційного знецінення коштів, 655 233 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди, яка полягає в неотриманні позивачем прибутку від зберігання коштів на банківському рахунку.

Правовою підставою заявлених позовних вимог є норми, зокрема ст. ст. 661, 1173, 1174 ЦК України. Позивач зазначає, що ним на прилюдних торгах придбане майно, однак в подальшому судом торги було визнано недійсними у зв`язку із порушенням вимог закону органом державної виконавчої служби під час їх проведення, що стало підставою для подальшого витребування вказаного майна у позивача на користь власника. В свою чергу, кошти, які сплачені позивачем за придбане на прилюдних торгах майно, йому не повернуті.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 06.11.2017р., залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.12.2017р. у справі №906/775/17, було відмовлено в задоволені позову.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.05.2018 р. у справі №906/775/17 касаційну скаргу ТОВ "Лабрадорит" задоволено частково; рішення Господарського суду Житомирської області від 06.11.2017р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 18.12.2017р. у справі №906/775/17 скасовано; справу передано на новий розгляд до Господарського суду Житомирської області.

Позивачем подано до суду першої інстанції заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача 211 000 грн. збитків (загальна вартість майна), 869 742 грн. збитків, завданих внаслідок інфляційного знецінення коштів, 775 004, 15 грн. збитків, у вигляді упущеної вигоди, яка полягає в неотриманні позивачем прибутку від зберігання коштів на банківському рахунку.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 06.09.2018 р., заява позивача про збільшення розміру позовних вимог прийнята до розгляду, з врахуванням ст. 46 ГПК України.

За результатом нового розгляду, рішенням Господарського суду Житомирської області від 03.12.2018 р. у справі №906/775/17 в задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване відсутністю, у даному випадку, об`єктивної сторони складу цивільного правопорушення, що унеможливлює кваліфікацію поведінки відповідача як правопорушення, а відтак, і притягнення його до відповідальності у вигляді стягнення шкоди на підставі ст. ст. 1173, 1174 ЦК України.

Окрім того, суд першої інстанції вказав, що розмір шкоди, заявленої до стягнення позивачем є необґрунтованим в частині 775 004, 15 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди, враховуючи не підтвердження вжиття позивачем заходів задля реального використання коштів, за які було придбано майно на прилюдних торгах, саме для збереження коштів на діючому рахунку в банку, за звичайних обставин.

Також, необґрунтованим суд повважав розмір збитків 869742 грн., завданих внаслідок інфляційного знецінення коштів, оскільки позивачем неправильно віднесені інфляційні втрати, які нараховуються на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, до матеріальної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "Лабрадорит" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, прийняти нове рішення, яким задоволити позов в повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що йому не було відомо про особливості продажу майна та застосування до нього мораторію (у зв`язку з порушенням справи про банкрутство), оскільки позивач не був стороною виконавчого провадження.

Скаржник звертає увагу суду на те, що у спірних правовідносинах, в силу юридичного факту - продажу майна присутній як цивільно-правовий аспект відповідальності продавця - держави за правочином, так і позадоговірний аспект відповідальності, оскільки продавець- суб`єкт владних повноважень в делегованих державою функціях щодо примусового виконання рішень судів. Висновок суду про наявність лише позадоговірного аспекту та незастосування ст. 661 ЦК України, не відповідає фактичним обставинам справи та суті правовідносин купівлі-продажу майна в результаті публічних торгів, в порядку виконання судового рішення про звернення стягнення на заставлене майно. При цьому, застосування ст. 661 ЦК України не виключає одночасного застосування ст. ст. 1166, 1173, 1174, 1192 ЦК України.

Також скаржник вказує, що відповідач, вчиняючи дії, спрямовані на продаж майна, діяв як продавець, при цьому не враховуючи наявність мораторію і обов`язок зупинити провадження, як обов`язкові вимоги закону по відношенню до нього як суб`єкта владних повноважень, необхідних для законності його дій. Встановлення судом порушень ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та п. 8 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження" стосується його дій як продавця, та суб`єкта владних повноважень одночасно, оскільки правочин - це дії сторін, спрямовані на виникнення зобов`язань, тому визнання судом недійсним правочину є встановлення незаконності дій відповідача в розумінні правової природи правочину.

Окрім того, держава в особі органу виконавчої влади, вчинивши незаконні дії (бездіяльність) по продажу майна, які стали підставою для визнання торгів недійсними та витребування - позбавлення майна позивача, користуючись підтримкою з боку судових органів, намагається уникнути відповідальності у спосіб перекладення відповідальності на товариство за власні незаконні дії, що суперечить нормам міжнародного права та практиці Європейського Суду з прав людини.

Скаржник зазначає, що кошти та майно втрачені ним через незаконні дії (бездіяльність) відповідача, тому всі негативні наслідки від втрати коштів, які сплачені позивачем, інфляційного знецінення та неможливості їх використання з метою отримання доходу є результатом неправомірних дій органу виконавчої служби, який діяв в організаційній структурі відповідача.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.01.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд скарги призначено на 20.02.2019 р. об 15:00 год.

Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. №5515/19 від 06.02.2019 р.), в якому відповідач не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, тому просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що суд першої інстанції, дослідивши підстави відшкодування шкоди відповідно до ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, правомірно відмовив в задоволенні позову.

Заступник прокурора Житомирської області надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. №6310/19 від 11.02.2019 р.), в якому вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та зазначає, що суд першої інстанції, проаналізувавши ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку щодо неможливості об`єктивно стверджувати про протиправність дій відповідача, а також про те, що втрати, яких зазнав позивач, є наслідком саме протиправних дій відповідача, а не викликані якимись іншими обставинами, в т.ч. певною послідовністю юридично значимих подій.

Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області надіслало до суду заяву (вх. №6106/19 від 11.02.2019 р.) про відвід судді Філіпової Т.Л. та судді Бучинської Г.Б. у даній справі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.02.2019 р. заяву Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про відвід судді Філіпової Т.Л. та судді Бучинської Г.Б. у справі визнано необґрунтованою; зупинено розгляд апеляційної скарги ТОВ "Лабрадорит" та передано справу для вирішення питання про відвід судді Філіпової Т.Л. та судді Бучинської Г.Б. у даній справі в порядку, встановленому ст. 32, 39 ГПК України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.02.2019р. визначено суддю Юрчука М.І. для вирішення питання про відвід суддів Філіпової Т.Л. та Бучинської Г.Б.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.02.2019р. відмовлено у задоволенні заяви Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про відвід судді Філіпової Т.Л. та судді Бучинської Г.Б. у справі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2019 р. задоволено заяву судді Філіпової Т.Л. та судді Бучинської Г.Б. про самовідвід у справі.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2019 р. для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Грязнов В.В., суддя Розізнана І.В.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2019 р. поновлено апеляційне провадження у справі; прийнято апеляційну скаргу до провадження у новому складі суду та призначено розгляд апеляційної скарги на 28.03.2019 р. об 11:00 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.03.2019 р. розгляд скарги відкладено на 24.04.2019 р. об 15:30 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2019р. розгляд апеляційної скарги було відкладено на 15.05.2019 р. об 15:30 год.; зобов`язано Господарський суд Житомирської області надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду матеріали справи 2/870-НМ; зобов`язано Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області надати суду оригінали для огляду в наступне судове засідання та надіслати суду належним чином засвідчені копії договорів від 13.01.2005 р. № № 5060001, 5060002 на реалізацію арештованого майна на прилюдних торгах, які укладені між відділом ДВС Житомирського ОУЮ та спеціалізованим державним підприємством "Укрспец`юст" в особі Житомирської філії СДП "Укрспец`юст", а в разі їх відсутності надати суду письмові пояснення з цього приводу.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лабрадорит" надіслало до суду заяву про відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Грязнов В.В., суддя Розізнана І.В. у даній справі.

02.05.2019 р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи 2/870-НМ.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.05.2019 р. доручено забезпечення проведення відеоконференції Господарському суду Житомирської області.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.05.2019р. заяву ТОВ "Лабрадорит" про відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Грязнов В.В., суддя Розізнана І.В. у справі визнано необґрунтованою. Зупинено розгляд апеляційної скарги ТОВ "Лабрадорит" на рішення Господарського суду Житомирської області від 03.12.2018р. у справі №906/775/17. Передано справу для вирішення питання про відвід у даній справі в порядку, встановленому статтями 32, 39 ГПК України.

На виконання вимог ухвали суду, Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області надіслало до суду письмові пояснення (вх. №17577/19 від 13.05.2019 р.), в яких зазначає, що виконавче провадження було знищене, тому управління позбавлене можливості надати суду оригінали договорів від 13.01.2005р., №№ 5060001, 5060002 на реалізацію арештованого майна на прилюдних торгах. Окрім того, звертає увагу суду, що 13.10.2009р. представником Головного управління юстиції Житомирської області, при розгляді справи № 2/870-НМ про визнання торгів недійсними, було подано суду заяву про долучення до матеріалів справи документів, в тому числі і договорів №№ 5060001, 5060002 від 13.01.2005р., тому копії даних договорів містяться в матеріалах справи №2/870-НМ.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.05.2019р. визначено суддю Філіпову Т.Л. для вирішення питання про відвід колегії суддів.

17.05.2019р. суддею Філіповою Т.Л. подано заяву про самовідвід під час вирішення заяви про відвід.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.05.2019р. у справі №906/775/17 заяву судді Філіпової Т.Л. про самовідвід у справі задоволено.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.05.2019р. визначено суддю Савченка Г.І. для вирішення питання про відвід колегії суддів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.05.2019р. відмовлено у задоволенні заяви ТОВ "Лабрадорит" про відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Грязнов В.В., суддя Розізнана І.В. у справі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.05.2019р. розгляд апеляційної скарги було призначено на 27.05.2019 р. об 12:00 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.05.2019 р. доручено забезпечення проведення відеоконференції Господарському суду Житомирської області.

В судовому засіданні 27.05.2019р. представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задоволити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Прокурор та представник відповідача в судовому засіданні 27.05.2019р. заперечили доводи апеляційної скарги, просять відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа не забезпечила явку повноважного представника в судове засідання, про день, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом та підтверджено матеріалами справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 21.06.2004 р. у справі №26/142 стягнуто з ЗАТ "Спіка" на користь АКБ "Росток банк" 7 850 703, 75 грн. заборгованості за кредитними договорами шляхом звернення стягнення на заставлене майно - адміністративно-побутовий корпус, будівлю складу хлібокомбінату, цех для обробки граніту, булочно-модульну споруду для пилорами та модуль 102х24, що знаходиться в с. Потіївка Радомишльського району Житомирської області, а також гірниче устаткування і обладнання щебіньзаводу.

На примусове виконання даного рішення Господарським судом міста Києва видано судовий наказ від 02.07.2004 р. №26/142.

19.08.2004 р. відділом державної виконавчої служби Житомирського обласного управління юстиції було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню наказу Господарського суду міста Києва №26/142 від 02.07.2004 р. про стягнення з ЗАТ "Спіка" заборгованості шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

13.01.2005 р. відділом державної виконавчої служби Житомирського обласного управління юстиції та спеціалізованим державним підприємством "Укрспец`юст" в особі Житомирської філії СДП "Укрспец`юст" укладені договори №5060001 та №5060002 на реалізацію арештованого майна на прилюдних торгах.

Відповідно до п. п 1.1. договорів, предметом договорів є здійснення сторонами дій, пов`язаних з виконанням вимог розділу 1 Генерального договору №3 від 31.12.2003 р. з надання послуг по реалізації арештованого майна на прилюдних торгах, на яке звернено стягнення відповідно до вимог чинного законодавства України, в порядку, передбаченому ЗУ "Про виконавче провадження", "Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна", затвердженого наказом Мін`юсту від 27.10.1999 р. № 68/5

Майна арештовано на підставі ухвали Господарського суду м. Києва №26/142 від 02.07.2004р.

Згідно п.п. 2.2. договорів передбачено, що відшкодування збитків, пов`язаних з неналежним виконанням своїх обов`язків, у порядку встановленому чинним законодавством України.

Пунктом 4.1. договорів передбачено, що у разі несвоєчасного перерахування підприємством на рахунок виконавчої служби сум за реалізоване майно, нараховується пеня у розмірі _____ відсотків від суми реалізованого майна за кожен день прострочки.

Договори підписані та скріплені печатками сторін.

27 травня 2019 р. оригінали договорів оглянуті судом в судовому засіданні(наявні в матералах справи №2/870-НМ 13.10.2009р., про що зазначено на них).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2005 р. порушено провадження у справі №23/167-б про банкрутство ЗАТ "Спіка" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів ЗАТ "Спіка" відповідно до ст. 11 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

11.03.2005 р. відбулися торги з реалізації будівель модульного типу та пилорами, що підтверджено протоколами від 11.03.2005 р. №5060001/363 та №5060002/364, переможцем яких визнано ТОВ "Лабрадорит".

Відділом державної виконавчої служби Житомирського обласного управління юстиції 12.04.2005р. складено акти про проведення прилюдних торгів з реалізації будівлі модульного типу площею 2496 кв.м та будівлі пилорами площею 117,5 кв.м, що розташовані за адресою: Житомирська область, Радомишльський район, с. Потіївка, вул. Радгоспна, 8.

Приватним нотаріусом Радомишльського району нотаріального округу Житомирської області на підставі названих документів видано свідоцтво від 15.04.2005 р. за №485, яким підтверджено право власності на майно: будівлю пилорами і будівлю модульного типу, придбане ТОВ "Лабрадорит" з прилюдних торгів.

18.04.2005 р. бюро технічної інвентаризації зареєструвало за ТОВ "Лабрадорит" будівлю модульного типу та будівлю пилорами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 область, Радомишльський район, с. Потіївка, вул. Радгоспна, 8, що підтверджено витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно.

27.01.2006 р. Господарським судом міста Києва видано наказ про поворот виконання рішення суду у справі №26/142 (у ході нового розгляду даної справи присвоєно № 26/142-22/296), яким зобов`язано акціонерний комерційний банк "Росток банк" повернути закритому акціонерному товариству "Спіка" заставлене майно, на яке було звернено стягнення рішенням місцевого господарського суду у справі №26/142.

21.06.2006 р. ухвалою Господарського суду міста Києва провадження у справі №23/167-б про визнання ЗАТ "Спіка" банкрутом припинено у зв`язку з відсутністю у останнього боргу перед АКБ "Росток банк".

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 18.01.2011 р. у справі №2/870-НМ, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.04.2011р., та які залишені без змін у зазначеній частині постановою Вищого господарського суду України від 29.06.2011р., визнано недійсними прилюдні торги від 11.03.2005 р., проведені Житомирською філією "Укрспец`юст" з продажу належних на праві власності ЗАТ "Спіка" будівлі модульного типу та будівлі пилорами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 область, Радомишльський район, с. Потіївка, вул. Радгоспна, 8.

У постанові Вищого господарського суду України від 29.06.2011р. у справі №2/870-НМ зазначено, що підставою для визнання торгів недійсними є те, що торги були проведені після введення ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.02.2005р. у справі №23/167-б про банкрутство ЗАТ "Спіка" мораторію на задоволення вимог кредиторів боржника. Такі дії суперечать ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження". Разом з тим, у цій же постанові суд зазначив, що оскільки на момент проведення прилюдних торгів 11.03.2005 р. рішення суду, на примусове виконання якого відбулись прилюдні торги, було чинним, то колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень посилання, як на самостійну підставу для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним прилюдних торгів від 11.03.2005 р.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 11.09.2007р. у справі №2/142"НМ" за позовом акціонерного комерційного банку "Росток Банк" до Головного управління юстиції в Житомирській області, спеціалізованого державного підприємства "Укрспец`юст" в особі Житомирської філії, Товариства з обмеженою відповідальністю "Лабрадорит", закритого акціонерного товариства "Спіка" про визнання недійсними прилюдних торгів актів про проведення прилюдних торгів, визнання недійсним свідоцтва про придбання будівель на торгах та повернення майна реалізованого на торгах, яке було залишено без змін постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 13.12.2007р та постановою Вищого господарського суду України від 06.03.2008р, у позові було відмовлено.

Даним судовим рішенням встановлено, що Головне управління юстиції в Житомирській області та спеціалізоване державне підприємство "Укрспецюст" в особі Житомирської філії (перший та другий відповідач у цій справі) при проведенні прилюдних торгів з реалізації майна діяли правомірно, оскільки відповідно до частини (абзацу) шостої ст. 64 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999р №606-Х1У зі змінами, внесеними Законом №1255-1У від 18.11.2003р. "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", встановлено, що у разі порушення судом провадження у справі про банкрутство боржника - юридичної особи, державний виконавець виносить постанову про зупинення виконавчого провадження, крім виконання провадження по зверненню стягнення на заставлене майно.

У справі №4/5007/37/12 за позовом ЗАТ "Спіка" до ТОВ "Лабрадорит" про витребування майна з чужого незаконного володіння суд касаційної інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для витребування спірного майна від ТОВ "Лабрадорит" на користь ЗАТ "Спіка". Такий висновок суд обґрунтував тим, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, яке в подальшому було скасоване, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, тому висновок про витребування майна є правомірним та таким, що узгоджується з приписами ст. 388 ЦК України. Визнання недійсними публічних торгів, які проведені у порядку, встановленому для виконання судового рішення, є самостійною підставою для витребування майна його власником у набувача такого майна у відповідності до ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення з Держави України в особі Головного територіального управління юстиції у Житомирській області 211 000 грн. збитків (загальна вартість майна), 869 742 грн. збитків, завданих внаслідок інфляційного знецінення коштів, 775 004, 15 грн. збитків, у вигляді упущеної вигоди, яка полягає в неотриманні позивачем прибутку від зберігання коштів на банківському рахунку за період з квітня 2005р. по липень 2018р.

Спір у справі виник внаслідок того, що позивачем на прилюдних торгах придбано майно, однак в подальшому торги було визнано недійсними судом, що стало підставою для витребування майна у позивача на користь власника; кошти, які сплачені позивачем на торгах, останньому не повернуті.

Правовою підставою позовних вимог позивач визначив приписи ст. ст. 661, 1173, 1174 ЦК України.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.05.2018 р. у справі №906/775/17 рішення Господарського суду Житомирської області від 06.11.2017р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 18.12.2017р. у справі скасовано; справу передано на новий розгляд до Господарського суду Житомирської області.

Приймаючи дану постанову, суд касаційної інстанції зазначив, що майно, яке придбане позивачем у даній справі, було вилучено у нього за наслідками розгляду справи №4/5007/37/12. Підставою вилучення вказаного майна є визнання недійсними торгів, які в порушення ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження" були проведені після введення ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.02.2005 р. у справі №23/167-б про банкрутство ЗАТ "Спіка" мораторію на задоволення вимог кредиторів боржника.

Як зазначив суд касаційної інстанції, відмовляючи в задоволенні даного позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач знав про існування обставин, які можуть призвести до вилучення майна придбаного на торгах, котрі відбулися 11.03.2005 р. Разом з тим, суд констатував, що незаконність торгів встановлена судом у справі №2/870-НМ і ця незаконність є фактом, який не знаходиться в причинному зв`язку з обізнаністю чи не обізнаністю позивача про наявність мораторію, оскільки своїми діями (участю в торгах) позивач не міг сприяти протизаконності цих торгів.

Касаційний господарський суд зазначив про те, що вказуючи, що прилюдні торги є правочином і позивач набув право на витребування у продавця коштів в розмірі 211 000 грн. на підставі ст. 216 ЦК України, які були сплачені за придбане на торгах майно, суди попередніх інстанцій не встановили правової природи позовних вимог у цій справі, не врахували наявність/відсутність порушеного права та інтересу позивача збоку держави і дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для їх захисту. Окрім того, судами не досліджено наявності/відсутності підстав для застосування у даній справі ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, на які посилається позивач у позовній заяві.

Суд касаційної інстанції вказав на необхідність виконати його вказівки, під час нового розгляду справи, які є обов`язковими в силу ст. 316 ГПК України для суду, зокрема: ретельно дослідити доводи позивача, дати оцінку наданим у справі доказам, дослідити характер і суть спірних правовідносин, встановити правову природу позовних вимог та з урахуванням встановлених обставин встановити наявність/відсутність підстав для захисту порушеного права та інтересу позивача.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що cтаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і, в залежності від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов`язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди.

Згідно ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Аналіз ст. 661 ЦК України свідчить про те, що обставинами, котрі слугують передумовою виникнення відповідальності у продавця є: існування підстав для вилучення речі, що є предметом договору, до моменту укладення такого договору; вилучення у покупця предмета договору купівлі-продажу за рішенням суду; покупець не знав і не міг знати про наявність підстав для вилучення речі, які виникли до укладення договору. При цьому, для притягнення до відповідальності продавця вирішальне значення має не факт вилучення майна у покупця, а обставина про те, що покупець не знав і не міг знати про наявність підстав для вилучення речі, оскільки якщо станом на момент укладення договору покупцю були відомі вказані підстави, чи продавець повідомляв його про існування цих підстав, продавець не може бути притягнутий до відповідальності за ст. 661 ЦК України навіть у випадку вилучення речі.

Підставою для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, що включає в себе певні елементи: шкода; протиправність поведінки особи, яка заподіяла шкоду; причинний зв`язок між ними; вина. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності, передбаченої ст.1166 ЦК України.

Статтею 56 Конституції передбачено право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За положеннями ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Неправомірні дії (бездіяльність) особи, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, в тому числі про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Прилюдні торги - це продаж майна, на яке звернуто стягнення і яке підлягає реалізації. Прилюдні торги (аукціон) є за своєю правовою природою багатостороннім правочином, оскільки в ньому мають місце всі елементи, притаманні правочину.

Під час проведення аукціону продавець та учасники аукціону у встановленому законом порядку певними діями (ціновими пропозиціями) визначають переможця торгів та ціну продажу майна, в результаті чого переможець торгів набуває право на придбання об`єкта. Тому, результатом проведення аукціону є визначення покупця-переможця аукціону та завершення процедури торгів шляхом підписання протоколу ліцитатором та покупцем, який одержав право на придбання об`єкта.

Отже, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином, що може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом, зокрема, через його невідповідність актам цивільного законодавства.

Під час проведення прилюдних торгів укладається угода про передачу майна у власність, сторонами якої, з одного боку, є покупець-учасник прилюдних торгів, котрим може бути фізична чи юридична особа, а з другого - продавець - відділ державної виконавчої служби в особі спеціалізованої організації, яка організовує та провадить ці прилюдні торги за договором з Державною виконавчою службою, для яких і можуть наступати наслідки визнання угоди недійсною.

Вирішуючи питання про те хто є продавцем за укладеним за результатами торгів договором необхідно виходити з умов договору, що укладається між ДВС та спеціалізованою організацією.

У випадку якщо на підставі укладеного спеціалізованою організацією з відділом ДВС договору ця організація під час укладення на торгах договору виступає представником відділу ДВС, то стороною такого договору, а відтак і продавцем, є ДВС. Якщо ж спеціалізована організація виступає на торгах від власного імені на підставі укладеного з відділом ДВС договору, який за своїм змістом є договором комісії, то стороною такого договору, а відтак і продавцем, є спеціалізована організація.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний суд у постанові від 23 січня 2018 р.у справі № 487/7131/15-ц.

Наслідком визнання результату прилюдних торгів, яким фактично є оформлений у вигляді протоколу про результати торгів договір купівлі-продажу, недійсним є повернення сторін договору купівлі-продажу - продавця і покупця - до первісного стану, тобто реституція як спосіб захисту, що характерний для зобов`язальних відносин (ст. 216 ЦК України).

Як встановлено апеляційним судом, постановою Вищого господарського суду України від 29.06.2011р у справі №2/870-НМ було визнано недійсними торги з реалізації будівлі модульного типу площею 2496 кв.м та будівлі пилорами площею 117,5 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 область, Радомишльський район, с. Потіївка, вул. Радгоспна, 8, переможцем яких був визнаний позивач.

Аналізуючи дану постанову суду, суд апеляційної інстанції вказує, що підставою для визнання торгів недійсними було те, що торги проведені після введення ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.02.2005р. у справі №23/167-б про банкрутство ЗАТ "Спіка" мораторію на задоволення вимог кредиторів боржника. Тобто такі дії суперечать ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження".

Таким чином, фактичними обставинами у справі підтверджується, що незаконність торгів була встановлена судом в межах розгляду справі №2/870-НМ та є фактом, який не знаходиться в причинному зв`язку з обізнаністю чи не обізнаністю позивача про наявність мораторію, оскільки своїми діями (участю в торгах) позивач не міг сприяти протизаконності цих торгів.

Також матеріалами справи стверджується, що майно, яке було придбане позивачем на прилюдних торгах, в подальшому було вилучено у нього власником за наслідками розгляду справи № 4/5007/37/12. При цьому, підставою вилучення майна було визнання недійсними торгів, які в порушення ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження" були проведені після введення ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.02.2005 р. у справі №23/167-б про банкрутство ЗАТ "Спіка" мораторію на задоволення вимог кредиторів боржника.

Як встановлено судом, позивач, як переможець прилюдних торгів, сплатив спеціалізованій організації грошові кошти у розмірі 211 000 грн., тобто загальну вартість придбаного майна. Разом з тим, після визнання торгів недійсними та вилучення у позивача майна, кошти, які сплачені позивачем за придбане на прилюдних торгах майно в розмірі 211 000 грн., останньому не були повернуті.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що 13.01.2005 р. відділом державної виконавчої служби Житомирського обласного управління юстиції (відділ) та спеціалізованим державним підприємством "Укрспец`юст" в особі Житомирської філії СДП "Укрспец`юст" (підприємство) укладені договори №5060001, №5060002 на реалізацію арештованого майна на прилюдних торгах (справа №2/870-НМ, том 3, а.с. 48,53)(справа № 906/775/17,а.с.4-5).

Відповідно до п. п 1.1. договорів, предметом договорів є здійснення сторонами дій, пов`язаних з виконанням вимог розділу 1 Генерального договору №3 від 31.12.2003 р. з надання послуг по реалізації арештованого майна на прилюдних торгах, на яке звернено стягнення відповідно до вимог чинного законодавства України, в порядку, передбаченому ЗУ "Про виконавче провадження", "Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна", затвердженого наказом Мін`юсту від 27.10.1999 р. № 68/5

Майно арештовано на підставі ухвали Господарського суду м. Києва №26/142 від 02.07.2004р.

Згідно п.п. 2.2. договорів передбачено права та обов`язки сторін, зокрема, відшкодування збитків, пов`язаних з неналежним виконанням своїх обов`язків, у порядку встановленому чинним законодавством України.

Пунктами 4.1. договорів передбачено, що у разі несвоєчасного перерахування підприємством на рахунок виконавчої служби сум за реалізоване майно, нараховується пеня у розмірі _____ відсотків від суми реалізованого майна за кожен день прострочки.

Таким чином, умовами п. 4.1. договорів, унормовано, що підприємство (спеціалізована організація) після отримання грошових коштів від реалізації майна перераховує їх на рахунок виконавчої служби, тобто грошові кошти від реалізації майна були отримані саме відділом ДВС.

Як вказувалося судом апеляційної інстанції вище, під час проведення прилюдних торгів укладається угода про передачу майна у власність, сторонами якої, з одного боку, є покупець-учасник прилюдних торгів, котрим може бути фізична чи юридична особа, а з другого - продавець - відділ державної виконавчої служби в особі спеціалізованої організації, яка організовує та провадить ці прилюдні торги за договором з Державною виконавчою службою, для яких і можуть наступати наслідки визнання угоди недійсною.

При цьому, вирішуючи питання про те хто є продавцем за укладеним за результатами торгів договором необхідно виходити з умов договору, що укладається між ДВС та спеціалізованою організацією. У випадку якщо на підставі укладеного спеціалізованою організацією з відділом ДВС договору ця організація під час укладення на торгах договору виступає представником відділу ДВС, то стороною такого договору, а відтак і продавцем, є ДВС. Якщо ж спеціалізована організація виступає на торгах від власного імені на підставі укладеного з відділом ДВС договору, який за своїм змістом є договором комісії, то стороною такого договору, а відтак і продавцем, є спеціалізована організація.

Колегія суддів вказує, що за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (ст. 1011 ЦК України).

Таким чином, договір комісії є консенсуальним (є укладеним з моменту досягнення згоди щодо всіх істотних умов), двостороннім (правами та обов`язками наділені обидві сторони) та відплатним (дії однієї сторони відповідають обов`язку іншої вчинити зустрічну дію: комісіонер зобов`язується вчинити за дорученням комітента певний правочин, а комітент - сплатити комісійну плату).

Договір комісії має багато спільного з договором доручення. Як і в договорі доручення, за договором комісії виконавець діє в інтересах і за рахунок довірителя. Відмінність між цими договорами полягає насамперед у тому, що договір доручення є договором про представництво, тобто повірений діє від імені довірителя, а комісіонер хоча і діє в інтересах комітента, але виступає вже від власного імені.

Аналізуючи умови укладених між відділом державної виконавчої служби Житомирського обласного управління юстиції та спеціалізованим державним підприємством "Укрспец`юст" в особі Житомирської філії СДП "Укрспец`юст" договорів від 13.01.2005 р. №5060001 та №5060002 на реалізацію арештованого майна на прилюдних торгах, колегією суддів встановлено, що спеціалізована організація на вказаних торгах не виступала від власного імені, а діяла як представник відділу ДВС з організації і проведенню цих торгів, тому саме орган державної виконавчої служби є продавцем майна за даним договором.

При цьому, суд приймає до уваги те, що на час звернення до суду з даним позовом спеціалізоване державне підприємство "Укрспец`юст" в особі Житомирської філії СДП "Укрспец`юст" ліквідоване.

В свою чергу, відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень законодавства, та відповідачем у даній справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відтак, враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що особою відповідальною перед позивачем за шкоду є саме відповідач, для якого наступають наслідки визнання даної угоди недійсною.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Законом України № 475/97 від 17.07.1997р. ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому, відповідно до положень ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29.06.2006р. у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003р. у справі "Дорани проти Ірландії", було зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Отже, беручи до уваги те, що відповідач, вчиняючи дії спрямовані на продаж майна діяв як продавець даного майна, допустив порушення, які стали підставою для визнання прилюдних торгів недійсними, незаконність даних торгів була встановлена судом у справі №2/870-НМ та є встановленим фактом, а кошти, які сплачені позивачем за придбане на прилюдних торгах майно останньому не повернуті, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підставі для стягнення з Держави України в особі Головного територіального управління юстиції у Житомирській області 211 000 грн. (загальна вартість придбаного майна).

А відтак рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині підлягає скасуванню з пийняттям нового рішення про задоволення позову та стягнення з Держави України в особі Головного територіального управління юстиції у Житомирській області 211 000 грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 775 004, 15 грн. збитків, у вигляді упущеної вигоди, суд зазначає наступне.

Позивач, в підтвердження понесених збитків пов`язаних з упущеною вигодою у розмірі 775004,15 грн., долучив до матеріалів справи договір банківського вкладу від 04.03.2005 р. №7653, який в 2011 році фактично було переукладено шляхом підписання договору №7653/2011 від 31.01.2011р. та вказує, що якби через неправомірні дії відповідача кошти в розмірі 211 000 грн. не вибули з володіння позивача (не були перераховані як оплата за куплене на прилюдних торгах майно), то позивач міг отримати дохід у вигляді нарахування банківського проценту на кошти, що знаходилися на рахунку у банку.

Разом з тим, важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Досліджуючи питання наявності підтвердженого факту неправомірного рішення, дії чи бездіяльності відповідача як державного органу, чи його посадових або службових осіб, суд враховує, що протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону чи іншого нормативного акту, або виявляється у невиконанні чи неналежному виконанні договірного зобов`язання, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав (благ) і законних інтересів іншої особи.

Також, обов`язковою умовою настання відповідальності є причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.

Отже, враховуючи наведене, суд зауважує, що заявлені до стягнення з відповідача збитки в розмірі 775 004, 15 грн., у вигляді упущеної вигоди є необґрунтованими, оскільки позивач не довів суду вжиття ним заходів задля реального використання коштів, за які було придбано майно на прилюдних торгах саме для збереження коштів на діючому рахунку в банку, за звичайних обставин, доводи позивача ґрунтуються лише на припущенні.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 869 742 грн. збитків, завданих внаслідок інфляційного знецінення коштів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне.

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (вказаний висновок наведено у постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання; є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вказує, що позивачем невірно віднесені інфляційні втрати, які нараховуються на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, до матеріальної шкоди, тому відсутні підстави для стягнення 869 742 грн. збитків, завданих внаслідок інфляційного знецінення коштів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України (правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 06.08.2018р. у справі №916/1914/17).

Щодо поданої 03 вересня 2018р. в суді першої інстанції заяви (пояснень відповідача ),в якій серед іншого він наголошує на застосуванні строків позовної давності(т.3 а.с.155-158) , колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до статті 256, частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У Цивільному кодексу України встановлено як загальну, тривалістю у три роки, так і спеціальну позовну давність (статті 257, 258 Цивільного кодексу України).

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Апеляційний господарський суд погоджується з доводами позивача про те, що його право на звернення до суду з позовом про стягнення збитків виникло з моменту набрання законної сили 08.09.2014 р. рішення господарського суду Житомирської області від 14.04.2014р. у справі № 4/5007/34/12 про витребовування майна від позивача , тобто з моменту , коли позивач втратив право на майно , за які за результатами проведення торгів зваплатив кошти в розмірі 211 000грн.

При цьому апеляційний суд вважає помилковими доводи відповідача про те, що право на звернення з даним позовом ( про стягнення збитків ) виникло у відповідача з моменту набрання законної сили постанови РАГС - 04.04.2011р. , прийнятої за результатами розгляду справи № 2/870-НМ про визнання недійсними прилюдних торгів, оскільки для цього була відсутня підстава , а саме звернення ЗАТ " Спіка " з позовом про витебовування майна ,з моменту задоволення якого (08.09.2014 р. ) у ТОВ " Лабрадорит" як покупця цього майна згідно ст. 661 ЦК України виникло право звернутись до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду.

Таким чином , враховуючи ,що позов поданий 30 серпня 2017 р.(вх.919/17) , а право на звернення до суду у позивача виникло з 08.09.2014 р., апеляційнийгосподарський суд констатує,що позивачем строк позовної давності до вимог про стягнення 211 000 грн. збитків не пропущений

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до приписів п.1 та п.3 ч.1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

За таких обставин, апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Лабрадорит" підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Житомирської області від 03.12.2018 р. у справі №906/775/17 скасуванню на підставі п. 1, 3 ч.1 ст. 277 ГПК України в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача 211 000 грн. з прийняттям нового рішення про задоволення позову в цій частині, в решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог згідно ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лабрадорит" на рішення Господарського суду Житомирської області від 03.12.2018 р. у справі №906/775/17 - задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 03.12.2018 р. у справі №906/775/17 скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача 211 000 грн.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задоволити.

Стягнути з Держави України в особі Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (10014, м. Житомир, майдан Соборний, 1, код 34900660) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Лабрадорит" (12511, Житомирська обл., Коростишівський р-н., с. Кам`яний Брід, вул. Зарічна, 6, код 32356128) 211 000 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

3. Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (10014, м. Житомир, майдан Соборний, 1, код 34900660) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Лабрадорит" (12511, Житомирська обл., Коростишівський р-н., с. Кам`яний Брід, вул. Зарічна, 6, код 32356128) 3165 грн. витрат зі сплати судового збору за розгляд позовної заяви та 4747, 46 грн. витрат зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Місцевому господарському суду видати судові накази.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 287-291 ГПК України.

6. Справу повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений 30 травня 2019 р.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.