ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2019 р. м. Київ Справа№ 910/4756/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Вайнер Є.І.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 18.04.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Норд" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 (повний текст складений 26.12.2018)

у справі № 910/4756/18 (головуючий суддя Трофіменко Т.Ю., судді Зеленіна Н.І., Чебикіна С.О.)

за позовом Акціонерного товариства "Норд"

до Кабінету Міністрів України (відповідач 1), Державної казначейської служби України (відповідач 2), Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області (відповідач 3), Донецької міської ради (відповідач 4)

Донецької обласної державної адміністрації (Донецької обласної військово-цивільної адміністрації) (відповідач 5)

про відшкодування шкоди в розмірі 13 001 376,40 грн.

В судовому засіданні 18.04.2019 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 Акціонерне товариство "Норд" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області, Донецької міської ради, Донецької обласної державної адміністрації про відшкодування 13 001 376,40 грн. шкоди.

В обґрунтування позову позивач посилається на рішення Господарського суду Запорізької області від 15.06.2015 у справі № 908/2568/15-г про стягнення з Донецької міської ради на користь позивача боргу у розмірі 12 778 296,40 грн., яке на даний час не виконано.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі №910/4756/18 в позові відмовлено.

Рішення обґрунтовано недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач 15.01.2019 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі:

- в результаті неправомірних дій (доведено ухвалою Господарського суду Запорізької області від 17.10.2017) відповідача (який належить до органів державної влади) було позбавлено/знищено/знецінено майно позивача (грошові кошти у розмірі 12 778 296,40 грн.), що є шкодою та підлягає відшкодуванню Державою в порядку, визначеному ст. 1173 ЦК України;

- Кабінет Міністрів України, як вищий орган у системі органів виконавчої влади здійснює представництво держави, та є належним відповідачем в даній справі, внаслідок прийняття відповідачем - 1 постанови №595 були порушені конституційні права позивача на виконання рішення суду, що спричинило позивачу майнову та моральну шкоду;

- бездіяльність відповідача - 4 унеможливила виконання рішення суду, яке набрало законної сили та позбавило можливості позивача отримати своє майно - грошові кошти в розмірі 12 851 376,40 грн., чим відповідач - 4 завдав майнової шкоди позивачу у визначеному розмірі та 150 000,00 грн. моральної шкоди;

- саме відповідач - 5 є на даний час розпорядником грошових коштів, які обліковувались за відповідачем - 4 та могли бути перераховані на виконання останнім рішення суду;

- доводи суду про передчасність відповідальності за завдану шкоду та про те, що рішення суду від 15.06.2015 можливо виконати в майбутньому не підтверджені належними доказами;

- судом першої інстанції порушено права позивача на справедливий суд;

- судом порушено принципи обов`язковості судового рішення, правової визначеності, рівності перед законом і судом, верховенства права та джерел права;

- суд самоусунувся від вибору ефективного способу захисту порушеного права.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач - 2 заперечує проти задоволення апеляційної скарги позивача, зазначає про відсутність підстав для задоволення позову, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач - 1 зазначає про її необґрунтованість та безпідставність, просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідач - 5 заперечує проти задоволення апеляційної скарги та звертає увагу, що апелянтом не наведено факту порушення судом його процесуальних прав, а відповідні твердження є лише проявом незгоди з рішенням суду.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2019 апеляційну скаргу позивача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2019 у справі № 910/4756/18 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 14.03.2019.

14.03.2019 розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці за сімейними обставинами.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2019 розгляд справи призначено на 18.04.2019.

Явка представників сторін

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 18.04.2019 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача - 1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 18.04.2019 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник відповідача - 2 в судовому засіданні апеляційної інстанції 18.04.2019 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представники відповідача - 5 в судовому засіданні апеляційної інстанції 18.04.2019 заперечували проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просили її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представники відповідача - 3 та відповідача - 4 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

08.04.2019 від Управління Державної казначейської служби України у м.Донецьку Донецької області надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представників відповідача 3 та 4 обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Публічне акціонерне товариство "НОРД" звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Донецької міської ради про стягнення заборгованості в сумі 12 778 296,40 грн. за договором купівлі-продажу б/н від 24.07.2013.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 15.06.2015 у справі №908/2568/15-г позов задоволено, стягнуто з Донецької міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "НОРД" 12 778 296,40 грн. боргу та 73 080,00 грн. судового збору.

13.07.2015 на виконання вказаного рішення Господарським судом Запорізької області було видано відповідний наказ зі строком пред`явлення до виконання - до 07.07.2016.

Вказаний наказ Господарського суду Запорізької області від 13.07.2015 у справі № 908/2568/15-г було пред`явлено Публічним акціонерним товариством "НОРД" до виконання до Державної казначейської служби України за заявою від 09.10.2015 №240.

Листом від 04.11.2015 № 5-08/3222-27948 Державна казначейська служба України повернула стягувачу оригінал наказу Господарського суду Запорізької області від 13.07.2015 у справі № 908/2568/15-г з доданими документами з тих підстав, що Донецька обласна рада не має відкритих рахунків в органах казначейства, а держава не відповідає за зобов`язаннями територіальних громад.

Постановою Відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.03.2016 було відкрито виконавче провадження № 50337528 про примусове виконання наказу №908/2568/15-г від 13.07.2015. Постановою від 21.03.2016 накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Постановою Відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24.06.2016 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" для пред`явлення його стягувачем до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника згідно з Порядком погашення черговості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою.

За наслідками розгляду заяви про примусове виконання наказу №908/2568/15-г від 13.07.2015 повідомленням Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 26.12.2016 № 702/4-16П/8736 Публічному акціонерному товариству "НОРД" було повернуто виконавчий документ без прийняття до виконання.

Відповідно до листа Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі від 24.01.2017 за № 03-22/126, адресованого позивачу, у зв`язку з неналежністю до компетенції зазначеного управління заяви позивача щодо стягнення боргу та судового збору з Донецької міської ради, ця заява передана до Управління Державної казначейської служби України у м. Краматорськ Донецької області.

Листом від 08.02.2017 № 05-16/158 Управлінням Державної казначейської служби України у м. Краматорську наказ Господарського суду Запорізької області у справі № 908/2568/15-г від 13.07.2015 повернуто без виконання.

Листом від 10.07.2017 № 02-29/198 Управлінням Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області повернуто наказ Господарського суду Запорізької області у справі №908/2568/15-г від 13.07.2015 без виконання.

Публічне акціонерне товариство "НОРД" звернулося до Господарського суду Запорізької області зі скаргою на дії Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області у справі № 908/2568/15-г, в якій просило суд визнати незаконними дії Управління Державної казначейської служби України у м.Донецьку Донецької області щодо повернення наказу Господарського суду Запорізької області від 13.07.2015 № 908/2568/15-г без виконання; зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області прийняти до виконання наказ Господарського суду Запорізької області від 13.07.2015 №908/2568/15-г.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 17.10.2017 у справі №908/2568/15-г скаргу Публічного акціонерного товариства "НОРД" на дії Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області задоволено; визнано незаконними дії Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області щодо повернення наказу Господарського суду Запорізької області від 13.07.2015 №908/2568/15-г про стягнення з Донецької міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "НОРД" 12778296,40 грн. боргу, 73080,00 грн. судового збору, без виконання; зобов`язано Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області прийняти до виконання наказ Господарського суду Запорізької області від 13.07.2015 у справі №908/2568/15-г.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що останнім за період з 2015 по теперішній час вчинялися всі можливі дії та подавалися виконавчі документи до всіх можливих державних органів, уповноважених в тій чи іншій мірі виконувати рішення суду. Проте, всі державні органи, до яких направлялися відповідні заяви, повертали їх без реагування. Таким чином, станом на момент подачі даної позовної заяви до суду, рішення Господарського суду Запорізької області від 13.07.2015 у справі №908/2568/15-г не виконано, та з огляду на позицію відповідача-2 та враховуючи окремі положення постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 595 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства" щодо заборони казначейського обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово неконтрольованій території, виконано не буде. Також позивач зазначає про завдання йому моральної шкоди внаслідок невиконання рішення суду, яка ним оцінена у розмірі 150 000,00 грн. з урахуванням клопотання про зміну предмета позову, позивач просить суд стягнути солідарно з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України та Обласного бюджету Донецької області через Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання рішення суду, на користь Публічного акціонерного товариства "Норд" 12 851 376,40 грн. матеріальної шкоди та 150 000,00 грн. моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач-1 зазначає, що в даному випадку відсутні всі елементи складу цивільного правопорушення, визначені статтею 1166 ЦК України, зокрема, протиправна поведінка, збитки як такі та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками. Так, позивачем не подано доказів, що підтверджують факт завдання шкоди безпосередньо внаслідок неправомірної бездіяльності Уряду, розмір завданої шкоди, а також докази того, що Кабінет Міністрів України є особою, яка завдала шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач-2 зазначає, що Донецька міська рада як орган місцевого самоврядування не обслуговується в Управлінні казначейства у м. Донецьку, то останнє не мало та не має права приймати до виконання наказ Господарського суду Запорізької області від 13.07.2015 у справі № 908/2568/15-г. Також відповідач-2 зазначає, що несплачена сума боргу за рішенням не може вважатися майновою шкодою або збитками в розумінні статей 22, 1166 ЦК України, а є сумою заборгованості за договором; позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання йому збитків (реальних або упущеної вигоди) та моральної шкоди внаслідок неправомірних дій та бездіяльності органу Казначейства.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач-3 зазначає, що на даний час бюджет міста Донецька, з якого відповідно до рішення суду, необхідно було б забезпечити перерахування коштів на користь стягувана не затверджений, у зв`язку з припиненням діяльності органів місцевого самоврядування м.Донецька. Також відповідач-3 зазначає, що держава не відповідає за зобов`язаннями територіальних громад, а дія Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не розповсюджується на правовідносини щодо виконання судового рішення у справі № 908/2568/15-г.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач-5 зазначає, що позовні вимоги позивача є нормативно необґрунтованими, безпідставними, а наданими доказами не доведено, чи мала місце дія, на яку посилається позивач, як на підставу виникнення вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди, чи мала місце шкода та її (шкоди) розмір, причинно-наслідковий зв`язок між дією та шкодою, внаслідок чого вимоги Публічного акціонерного товариства "Норд" задоволенню не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд дійшов висновку, що покладення на державу відповідальності шляхом сплати коштів у розмірі 12 851 376,40 грн., що фактично є виконанням судового рішення у повному обсязі за боржника є передчасним. Щодо стягнення моральної шкоди судом зазначено, що на підтвердження втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань або інших негативних явищ, заподіяних позивачу, в розмірі 150 000,00 грн. останнім не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів в порядку статей 76, 77, 79 ГПК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, юридичні особи мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх оспорюваних або порушених прав.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У відповідності до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме, протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Зі змісту наведеної статті вбачається, що вона є спеціальною, тобто в ній передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей можна віднести:

а) суб`єктний склад завдавачів шкоди. Суб`єктами завдання шкоди є органи державної влади, яка відповідно до ст.6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, якими відповідно до положень ст.140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

б) завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим та органів місцевого самоврядування. Такі діяння можуть мати різноманітні види та форми. Ними можуть бути різні накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи (причому немає значення, зроблені вони в усній чи в письмовій формі), які підлягають обов`язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані.

Поряд із діями, тобто активною поведінкою державних органів, органів влади АР Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, шкода у зазначеній сфері може бути заподіяна і шляхом протиправної бездіяльності, оскільки в області владно-адміністративних відносин вимагається активність, і неприйняття необхідних мір, передбачених законами або іншими правовими актами, може призвести до завдання шкоди.

в) завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Відповідальність за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування, настає незалежно від вини цих органів, тобто і при випадковому завданні.

Тобто, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду.

Як встановлено судом першої інстанції, спір у даній справі виник у зв`язку з невиконанням рішення Господарського суду Запорізької області від 15.06.2015 у справі № 908/2568/15-г про стягнення з Донецької міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "НОРД" 12 778 296,40 грн. боргу та 73 080,00 грн. судового збору, а позивач під заподіяною йому шкодою вказує загальний розмір боргу, який повинен був би отримати, якби відбулося виконання судового рішення.

При цьому, відповідачами за даним позовом, діями (бездіяльністю) яких, на думку позивача, завдано шкоди, останнім визначено державні органи - Кабінет Міністрів України, Державну казначейську службу України, Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області, Донецьку обласну державну адміністрацію (Донецьку обласну військово-цивільну адміністрацію), а також орган місцевого самоврядування - Донецьку міську раду.

В обґрунтування неправомірності дій Кабінету Міністрів України, які фактично позбавили позивача можливості отримати грошові кошти за рішенням суду, останній посилається на прийняття відповідачем-1 постанови № 595 від 07.11.2014 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей", якою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства, що додається.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, питання правомірності та законності актів органів державної влади, в тому числі актів Кабінету Міністрів України, не належать до повноважень господарського суду.

Вказана постанова Кабінету Міністрів України на момент вирішення спору у встановленому законодавством порядку незаконною визнана не була, отже є чинною.

Окрім того, позивачем не вказано, яким саме чином зазначений акт Кабінету Міністрів України перешкодив виконанню судового рішення.

Враховуючи викладене, є обґрунтованими висновки суду щодо недоведеності позивачем належним чином протиправних дій (бездіяльності) Кабінету Міністрів України, які стали наслідком, на думку позивача, завдання шкоди при здійсненні своїх владних функцій.

Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади не є безпосереднім виконавцем судових рішень, оскільки ці обов`язки покладені законом на інші центральні та місцеві органи виконавчої влади, отже зазначення вказаного органу відповідачем за позовом про стягнення збитків, завданих невиконанням судового рішення, є безпідставним.

В обґрунтування неправомірності дій Донецької міської ради позивач вказує на невиконання нею умов договору купівлі-продажу від 24.07.2013, укладеного між позивачем та відповідачем-4, щодо сплати коштів, а також рішення Господарського суду Запорізької області від 15.06.2015 у справі №908/2568/15-г та не відкриття казначейських рахунків у встановленому порядку.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. (п. 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З наведеного вбачається, що законом передбачена можливість притягнення боржника до відповідальності за невиконання зобов`язання після судового рішення шляхом нарахування передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум та звернення до суду з позовом про їх стягнення, чого у даному випадку позивачем здійснено не було.

Натомість, невиконання договірних умов та судового рішення Донецькою міською радою, як боржником у зобов`язанні, не може вважати бездіяльністю (дією) органу місцевого самоврядування при здійсненні ним своїх повноважень, що підпадає під визначення ст. 1173 ЦК України.

Зазначення Донецької міської ради відповідачем за даним позовом про стягнення збитків у вигляді тієї самої суми коштів, що підлягає стягненню за судовим рішенням, яким вирішено спір про право, є неправомірним та необґрунтованим.

Окрім того, позивачем жодним чином не обґрунтовано його доводи про невиконання Донецькою міською радою обов`язку щодо відкриття рахунків у встановленому порядку.

Завдання Донецькою обласною державною адміністрацією (Донецькою обласною військово-цивільною адміністрацією) шкоди позивач обґрунтовує тим, що остання є розпорядником грошових коштів, які фактично належать позивачу.

Як встановлено у ст. 1 Закону України "Про військово-цивільні адміністрації", військово-цивільні адміністрації - це тимчасові державні органи у селах, селищах, містах, районах та областях, що діють у складі Антитерористичного центру при Службі безпеки України (у разі їх утворення для виконання повноважень відповідних органів у районі проведення антитерористичної операції) або у складі Об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України (у разі їх утворення для виконання повноважень відповідних органів у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях) і призначені для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення безпеки і нормалізації життєдіяльності населення, правопорядку, участі у протидії актам збройної агресії, диверсійним проявам і терористичним актам, недопущення гуманітарної катастрофи в районі відсічі збройної агресії Російської Федерації, зокрема проведення антитерористичної операції.

Військово-цивільні адміністрації району, області - це тимчасові державні органи, що здійснюють на відповідній території повноваження районних, обласних рад, державних адміністрацій та інші повноваження, визначені цим Законом.

Військово-цивільні адміністрації населених пунктів - це тимчасові державні органи, що здійснюють на відповідній території повноваження сільських, селищних, міських рад, районних у містах рад, виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах рад та голів, та інші повноваження, визначені цим Законом.

За приписами ч. 1 ст. 3 Закону України "Про військово-цивільні адміністрації", військово-цивільні адміністрації утворюються у разі потреби за рішенням Президента України.

У день набрання чинності актом Президента України про утворення військово-цивільної адміністрації припиняються згідно із цим Законом повноваження:

обласної ради, її виконавчого апарату, посадових та службових осіб місцевого самоврядування, які працюють у цих органах, - у разі утворення військово-цивільної адміністрації області;

районної ради, її виконавчого апарату, посадових та службових осіб місцевого самоврядування, які працюють у цих органах, - у разі утворення військово-цивільної адміністрації району;

сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад, їх виконавчих органів, сільських, селищних, міських голів, інших посадових та службових осіб місцевого самоврядування, які працюють у цих органах місцевого самоврядування, - у разі утворення військово-цивільної адміністрації відповідного населеного пункту (населених пунктів).

Отже, відповідно до наведених норм закону Донецька обласна військово-цивільна адміністрація здійснює повноваження Донецької обласної ради. Проте, військово-цивільна адміністрація міста Донецька не утворювалась.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази правонаступництва Донецькою обласною державною адміністрацією (Донецькою обласною військово-цивільною адміністрацією) обов`язків Донецької міської ради, які виникають з виконання судових рішень.

Позивачем також не надано доказів заміни Донецької міської ради як сторони (боржника) у справі № 908/2568/15-г правонаступником, зокрема, Донецькою обласною державною адміністрацією (Донецькою обласною військово-цивільною адміністрацією).

Позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що Донецька обласна державна адміністрація (Донецька обласна військово-цивільна адміністрація) відповідно до визначених законодавством повноважень має нести відповідальність за невиконання рішення Господарського суду Запорізької області від 15.06.2015 у справі № 908/2568/15-г.

Окрім того, як стверджує позивач, шкода була завдана Управлінням Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області в результаті невиконання рішення суду щодо стягнення коштів та у зв`язку з незабезпеченням контролю за відкриттям відповідачем-4 казначейських рахунків.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Механізм виконання судових рішень про стягнення коштів з бюджетних установ визначається Законом України "Про виконавче провадження", Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників".

Як вже зазначалось, ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно з приписами п. 12 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України бюджетними установами є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Порядок стягнення коштів з державних органів, державного або місцевих бюджетів або боржників регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників" (далі також - Порядок №845).

Порядок № 845 визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення (п. 1 Порядку № 845).

Згідно з п. 3 Порядку № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до п. 9 Порядку № 845 в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли виконавчий документ:

- не підлягає виконанню органом Казначейства;

- подано особою, що не має відповідних повноважень;

- пред`явлено до виконання з пропущенням установленого строку;

- видано або оформлено з порушенням установлених вимог;

- рішення про стягнення коштів не набрало законної сили, крім випадків, коли судове рішення про стягнення коштів допущено до негайного виконання в установленому законом порядку;

- суми коштів, зазначених у судовому рішенні про стягнення коштів, повернуті стягувачеві за поданням органу, що контролює справляння надходжень бюджету, або за рахунок таких коштів виконано грошові зобов`язання чи погашено податковий борг стягувача перед державним або місцевим бюджетом;

- відсутній залишок невідшкодованого податку на додану вартість, узгоджений із стягувачем;

- стягувач відмовився від виконання виконавчого документа або відкликав його без виконання;

- наявні інші передбачені законом випадки.

Листом від 10.07.2017 № 02-29/198 Управлінням Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області повернуто наказ Господарського суду Запорізької області у справі №908/2568/15-г від 13.07.2015 без виконання на підставі п. 9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 03.08.2011 № 845, як такий, що не підлягає виконанню органом Казначейства, оскільки Донецька міська рада не має відкритих рахунків у жодному з органів Державної казначейської служби, а також не є органом державної влади, а є органом місцевого самоврядування.

Публічне акціонерне товариство "НОРД" звернулося до Господарського суду Запорізької області зі скаргою на дії Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області у справі № 908/2568/15-г, в якій просило суд визнати незаконними дії Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області щодо повернення наказу Господарського суду Запорізької області від 13.07.2015 № 908/2568/15-г без виконання; зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області прийняти до виконання наказ Господарського суду Запорізької області від 13.07.2015 №908/2568/15-г.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 17.10.2017 у справі №908/2568/15-г скаргу Публічного акціонерного товариства "НОРД" на дії Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області задоволено; визнано незаконними дії Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області щодо повернення наказу Господарського суду Запорізької області від 13.07.2015 № 908/2568/15-г про стягнення Донецької міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "НОРД" 12778296,40 грн. боргу та 73080,00 грн. судового збору, без виконання; зобов`язано Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області прийняти до виконання наказ Господарського суду Запорізької області від 13.07.2015 у справі №908/2568/15-г.

Дійсно, в судовому порядку було встановлено, що дії Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області щодо невиконання наказу Господарського суду Запорізької області № 908/2568/15-г від 13.07.2015 є незаконними та такими, що порушують принцип обов`язковості виконання судових рішень.

Водночас, наявність вказаного судового рішення не виключає обов`язку позивача довести належними доказами факт завдання шкоди відповідачем-3 та причинний зв`язок між бездіяльністю і заподіяною шкодою.

При цьому, нанесеною йому майновою шкодою позивач вважає всю суму заборгованості у загальному розмірі 12 851 376,40 грн., що підлягає стягненню на користь Публічного акціонерного товариства "Норд" за рішенням Господарського суду Запорізької області від 15.06.2015 у справі № 908/2568/15-г, яку позивач був позбавлений отримати через означену поведінку відповідача-3.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, в даному випадку сума заборгованості за рішенням Господарського суду Запорізької області від 15.06.2015 у справі №908/2568/15-г не може вважатися майновою шкодою або збитками в розумінні статей 22, 1166 ЦК України, зважаючи на те, що ця сума підлягає виплаті позивачу в порядку виконання судового рішення, оскільки законних підстав вважати, що можливість виконання згаданого судового рішення втрачена, немає.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він безповоротно втратив право та можливість на отримання належних йому сум за вказаним виконавчим документом.

Посилання позивача на положення постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11.2014 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей" як на підставу вважати, що судове рішення виконано не буде, не є обґрунтованим та таким, що відповідає дійсності.

Разом з тим, повернення виконавчого документа не означає, що незаконними діями (бездіяльністю) органу виконання судових рішень стягувачу не завдається шкода, проте, це не свідчить про безумовне її нанесення у розмірі боргу, стягнутого рішенням суду.

Позивачем не обґрунтовано його доводи про невиконання відповідачем-2 та відповідачем-3 зобов`язань щодо забезпеченням контролю за відкриттям відповідачем-4 казначейських рахунків.

Судом не встановлено обставин заподіяння шкоди позивачу жодним з відповідачів.

Позивачем не доведено належними доказами та не обґрунтовано відповідними нормами законодавства також підстав для покладення відповідальності за невиконання судового рішення на обласний бюджет Донецької області солідарно з державним.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що покладення на державу відповідальності шляхом сплати коштів у розмірі 12 851 376,40 грн. є передчасним, а фактично є виконанням судового рішення у повному обсязі замість боржника.

Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 150 000,00 грн., завданої йому невиконанням рішення Господарського суду Запорізької області від 15.06.2015 у справі № 908/2568/15-г, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 ЦК України, згідно з ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації юридичної особи.

У постанові пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Однак, звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди, всупереч наведеному позивач не обґрунтував та не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів в порядку статей 76, 77, 79 ГПК України на підтвердження втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань або інших негативних явищ, заподіяних позивачу, в розмірі 150 000,00 грн.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі

Посилання апелянта на те, що Кабінет Міністрів України, як вищий орган у системі органів виконавчої влади здійснює представництво держави, та є належним відповідачем в даній справі спростовуються наступним.

Кабінет Міністрів як вищий орган у системі органів виконавчої влади не є безпосереднім виконавцем судових рішень, оскільки ці обов`язки покладені законом на інші центральні та місцеві органи виконавчої влади, отже зазначення вказаного органу відповідачем за позовом про стягнення збитків, завданих невиконанням судового рішення, є безпідставним.

Доводи апелянта, що внаслідок прийняття відповідачем - 1 постанови №595 були порушені конституційні права позивача на виконання рішення суду, що спричинило позивачу майнову та моральну шкоду, є помилковими.

Колегія суддів зазначає, що вказана постанова не обмежує виконання рішень судів України та не контролює порядок виконання рішень судів України, а стосується виключно видатків з державного та місцевих бюджетів в порядку реалізації програми Державного бюджету України на тимчасово неконтрольованій території.

Відтак посилання скаржника на постанову №595, як на причину, яка унеможливила виконання рішення суду, є необґрунтованим.

Абстрактні твердження скаржника щодо обґрунтованості суми моральної шкоди не беруться судом до уваги, оскільки позивачем не зазначено, в чому саме полягає немайнова шкода, не надано жодних доказів на підтвердження втрат немайнового характеру, крім того позивачем не вказано обставин, з яких останній виходив при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди та обґрунтованого розрахунку спірної суми.

Щодо послання апелянта на практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів зазначає, що факт наявності невиконання рішень судів не тягне за собою автоматичного визнання інших рішень судів такими, що не можуть бути виконані.

Оскаржуване рішення не містить положень, які порушують принцип обов`язковості судового рішення, принцип правової визначеності та рівності перед законом та судом.

Посилання апелянта щодо самоусунення суду від вибору ефективного способу захисту порушеного права колегія суддів вважає непереконливими.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в позові.

Доводи відповідачів, викладені у відзивах на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає обґрунтованими з вищевикладених підстав.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства "Норд" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі №910/4756/18.

Оскільки судовий збір за заявлені позивачем вимоги не справляється та в задоволенні апеляційної скарги позивача відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат в цій частині.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Норд" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі №910/4756/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі №910/4756/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/4756/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 29.05.2019, після виходу членів колегії суддів з тривалих відпусток.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б.Михальська