ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"31" травня 2019 р. Cправа № 902/74/19

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Василишеній Н.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Заступника військового прокурора Вінницького гарнізону (вул. Стрілецька, 105, м. Вінниця, 21007) в інтересах держави, уповноваженим органом якої є: Міністерство оборони України (пр. Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168); Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця (вул. Стрілецька, 87, м. Вінниця, 21007)

до: Жмеринської районної державної адміністрації (вул. Б.Хмельницького, 14, м. Жмеринка, 23100)

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Браїлівська селищна рада (вул. Гагаріна, 4, смт. Браїлів, Жмеринський район, Вінницька область, 23130)

про визнання розпорядження недійсним

за участю представників сторін

прокурор Плотицький О.М., службове посвідчення №049445 від 12.03.2018 р.

позивача 1 Панасюк В.М., довіреність № 220/525/Д від 03.12.2018 р.;

позивача 2 ОСОБА_1 ., член виконавчого органу згідно змін до Положення про КЕВ м. Вінниця (юрисконсульт);

відповідача не з`явився;

третьої особи не з`явився.

ВСТАНОВИВ :

04.02.2019р до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява № 3/719 від 29.01.2019р. Заступника військового прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави, уповноваженим органом якої є: Міністерство оборони України, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця до Жмеринської районної державної адміністрації з наступними позовними вимогами:

- визнати недійсним пункт 1 розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації від 18.08.2008 № 573 "Про припинення права користування та вилучення земельних ділянок колишнього військового радгоспу "Вінницький" на території Браїлівської селищної, Коростівецької, Леляцької сільських рад" в частині припинення колишньому військовому радгоспу "Вінницький" право користування земельними ділянками на яких відсутні об`єкти нерухового майна, в тому числі по Браїлівській селищній раді - 13,0 га та передачі її до земель запасу Браїлівській селищній раді;

- визнати недійсним пункт 2 розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації від 18.08.2008 № 573 "Про припинення права користування та вилучення земельних ділянок колишнього військового радгоспу "Вінницький" на території Браїлівської селищної, Коростівецької, Леляцької сільських рад" в частині визнання державного акту серії Б №000275 таким, що втратив чинність.

Ухвалою від 05.02.2019 року відкрито провадження у справі №902/74/19 за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Браїлівську селищну раду. Підготовче засідання призначено на 26 лютого 2019.

22.02.2019 до суду від позивача2 надійшли письмові пояснення, в яких останній позовні вимоги прокурора підтримує в повному обсязі зазначаючи, що Жмеринська РДА незаконно, перевищуючи повноваження, припинила право постійного користування землями оборони та надала їх до земель запасу місцевої ради, чим порушила вимоги діючого законодавства.

Ухвалою від 26.02.2019 відкладено підготовче засідання на 18.03.2019 з підстав викладених у відповідній ухвалі.

01.03.2019 та 18.03.2019 від третьої особи до суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначено що оспорюване розпорядження було прийнято у межах повноважень відповідача та наголошено на спливі позовної давності.

В судовому засіданні 18.03.2019 представником позивача1 подано письмові пояснення, в яких підтримано позовні вимоги в повному обсязі та крім того, зазначено, що строк позовної давності потрібно рахувати з серпня 2018 року з часу повідомлення Державною аудиторською службою України про проведення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності з питань використання земель оборони.

Ухвалою від 18.03.2019 продовжено строк підготовчого провадження по справі № 902/74/19 на 30днів та відкладено підготовче засідання на 10.04.2019.

09.04.2019 від третьої особи до суду надійшло заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

10.04.2019 до суду від прокурора надійшли уточнення позовних вимог у зв`язку з технічною помилкою при викладенні описової частини позовної заяви.

Ухвалою від 10.04.2019 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 24.04.2019, про що зазначено у відповідній ухвалі.

Крім того, 10.04.2019 винесено Окрему ухвалу якою зобов`язано голову Жмеринської районної державної адміністрації усунути порушення законності і недоліки в діяльності щодо обставин, вказаних в даній ухвалі.

23.04.2019 до суду від позивача2 надійшли додаткові пояснення.

Ухвалою від 24.04.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу № 902/74/19 для судового розгляду по суті на 02.05.2019.

02.05.2019 до суду від позивача1 надійшли додаткові письмові пояснення, щодо пояснень третьої особи.

02.05.2019 до суду від відповідача надійшло клопотання про застосування позовної давності.

Ухвалою від 02.05.2019 відкладено розгляд справи на 27.05.2019.

В судовому засіданні 27.05.2019 оголошено перерву до 31.05.2019.

На визначену дату з`явились прокурор та представники позивачів, які підтримали позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач та третя особа явки уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а саме телефонограмами, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Частиною першою ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 31.05.2019 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення прокурора та представників позивачів, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

В 1978 році виконавчим комітетом Жмеринської районної ради народних депутатів видано Вінницькій квартирно-експлуатаційній частині району (на даний час - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця (далі КЕВ м. Вінниця) на підставі наказу начальника Західного територіального КЕУ від 13.10.2005) державний акт на право постійного користування землею серія НОМЕР_1 на земельну ділянку загальною площею 282 га за адресою с. Леляки Жмеринського району Вінницької області (ділянка «Леляки»), яка увійшла до військового містечка № 108 та на даний час зазначена земельна ділянка перебуває на балансі КЕВ м. Вінниця загальною площею 267,5 га у зв`язку з тим, що частина земельної ділянки площею 14,5 га на підставі сумісної постанови Держгеокадастру та Міністерства оборони України № 8 від 23.11.1993 передана до місцевої ради.

Окрім того, у 1978 році вищезазначеним виконавчим комітетом видано Вінницькій квартирно-експлуатаційній частині району державний акт на право постійного користування землею серія НОМЕР_2 на земельну ділянку загальною площею 45,8 га за адресою с. Леляки Жмеринського району Вінницької області (ділянка «М.Жмеринка»), яка увійшла до військового містечка № 106 та на даний час зазначена земельна ділянка перебуває на балансі КЕВ м. Вінниця.

24.12.1981 начальником Вінницької квартирно-експлуатаційної частини району на виконання Директиви заступника Міністра оборони України СРСР № 1169010 від 11.03.1965 та наказу Командувача військами Прикарпатського військового округу МО СРСР №046 від 14.04.1965, земельну ділянку військового містечка № 108 загальною площею 282 га за адресою с. Леляки Жмеринського району Вінницької АДРЕСА_1 (ділянка « АДРЕСА_2 та земельну ділянку АДРЕСА_3 45,8 га АДРЕСА_2 (ділянка «М.Жмеринка») надано у тимчасове користування військовому радгоспу «Вінницький».

18.08.2008 Жмеринською районною державною адміністрацією Вінницької області (далі - Жмеринська РДА) видано розпорядження № 573 «Про припинення права користування та вилучення земельних ділянок колишнього радгоспу «Вінницький» на території Браїлівської селищної, Коростівецької, Леляцької сільських рад».

Пунктом 1 вищевказаного розпорядження колишньому радгоспу «Вінницький» припинено право користування земельною ділянкою загальною площею 366,3 га в тому числі по Леляцькій сільській раді 305,9 га та останній передано вказану земельну ділянку до земель запасу.

Відповідно до п. 2 розпорядження Жмеринської РДА від 18.08.2008 № 573 «Про припинення права користування та вилучення земельних ділянок колишнього радгоспу «Вінницький» на території Браїлівської селищної, Коростівецької, Леляцької сільських рад», державні акти серії Б № 000278 та №000280 визнано такими, що втратили чинність.

Як зазначено прокурором в позовній заяві жодних рішень щодо передачі земельної ділянки площею площею 305,9 га за адресою с. Леляки Жмеринського району Вінницької області (ділянки «Леляки» та «М.Жмеринка») з державної до комунальної власності Кабінетом Міністрів України та Міністерством оборони України не приймалось, а тому зазначена земельна ділянка залишається перебувати в державній власності. Жмеринська РДА не мала повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, а тому не могла припинити право постійного користування землею оборони та приймати рішення стосовно передачі її до земель запасу місцевої ради.

Про існування незаконного розпорядження військовій прокуратурі Вінницького гарнізону Центрального регіону України стало відомо 27.08.2018 за результатами опрацювання інформації Державної аудиторської служби України під час проведеної ревізії окремих питань фінансово господарської діяльності Міністерства оборони України з питань використання земель оборони.

Внаслідок прийняття вказаного вище спірного рішення органом виконавчої влади та передачі зазначеної земельної ділянки до місцевої ради порушено інтереси держави, вказані обставини в їх сукупності слугували підставою для звернення прокурора з даним позовом до суду.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 78 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 84 ЗК України передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

При цьому, до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну та приватну власність, належать, зокрема землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Так, ст. 77 ЗК України визначено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Як встановлено судом, у 1978 році виконавчим комітетом Жмеринської районної ради народних депутатів видано Вінницькій квартирно-експлуатаційній частині району державний акт на право постійного користування земельною ділянкою за серією Б № 000275 на земельну ділянку площею 24,0 га за адресою смт. Браїлів Жмеринського району Вінницької області.

Начальником Вінницької КЕЧ району, на виконання Директиви заступника Міністра оборони СРСР № 1169010 від 11.03.1965 року та наказу Командувача військами Прикарпатського військового округу МО СРСР № 046 від 14.04.1965 року, земельну ділянку військового містечка № 71 загальною площею 24,0 га за адресою смт АДРЕСА_4 Жмеринського району Вінницької області було надано у тимчасове користування військовому радгоспу Вінницький.

При цьому суд відзначає, що зміни в Державному акті на право постійного користування земельною ділянкою серія Б № 000275 від 1978 року щодо зміни землекористувача внесені не були. Тобто, земельна ділянка надана у тимчасове користування без зміни землекористувача.

18.08.2008 року Жмеринською районною державною адміністрацією прийнято розпорядження № 573 Про припинення права користування та вилучення земельних ділянок колишнього військового радгоспу Вінницький на території Браїлівської селищної ради, Коростівецької, Леляцької сільських рад. Згідно із п. 1 вказаного розпорядження припинено колишньому військовому радгоспу Вінницький право користування земельними ділянками на яких відсутні об`єкти нерухомого майна загальною площею 366,3 га, в тому числі по Браїлівській селищній раді 13,0 га, Леляцькій сільській раді 305,9 га, Коростівецькій сільській раді 47,4 га, та передано зазначені земельні ділянки до земель запасу відповідних сільських, селищної рад. Пунктом 2 вказаного розпорядження визнано такими, що втратили чинність Державні акти на право користування земельними ділянками серії Б №000275, Б №000279, Б № 000278, Б № 000280, Б № 000281.

Відповідно до ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Так, відповідно до Положення Про Міністерство оборони України затвердженого Указом Президента України №888 від 21 серпня 1997 року та Положення Про Міністерство оборони України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1080 від 03 серпня 2006 року, Міністерство оборони України створює, реорганізовує та ліквідовує в установленому порядку призначені для забезпечення окремих видів діяльності Збройних Сил підприємства установи та організації, контролює їх діяльність; здійснює управління військовим майном і майном підприємств установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Крім того, відповідно до п. 45 Положення Про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 року №483 (Положення №483), передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.

Відтак, в структурі Міністерства оборони України та Збройних Сил України правом прийняття рішення про відчуження земельних ділянок чи припинення права користування володіє лише Міністр оборони України.

Як свідчать матеріали справи рішення про надання згоди на припинення права користування земельною ділянкою площею 13,0 га на території Браїлівської селищної ради, передачі її іншим особам Міністерством оборони України не приймалось.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 78 ЗК України (в редакції на момент видачі спірного розпорядження) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Статтею 17 ЗК України (в редакції на момент видачі спірного розпорядження) передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; участь у розробленні та забезпеченні виконання загальнодержавних і регіональних (республіканських) програм з питань використання та охорони земель; координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно ст.21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч.1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач, за весь час розгляду справи, не надав суду відзив на позовну заяву чи будь які заперечення щодо позовних вимог заявлених прокурором.

Аналіз наведених вище норм та поданих в справу письмових доказів, дає підстави для висновку, що розпорядження від 18.08.2008 року № 573 видане Жмеринською районною державною адміністрацією з перевищенням власних повноважень, без дотримання положень Земельного кодексу України.

Відтак позовні вимоги прокурора є обґрунтовані, підтвердженні доказами та підлягають до задоволення.

Разом з тим, відповідачем 02.05.2019 подано до суду клопотання про застосування строків позовної давності.

Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом визнання недійсним договору та зобов`язання повернути все одержане за договором.

Перший протокол Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікований Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, Закону України "Про міжнародні договори України" застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першого протоколу до цієї Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Вєренцов проти України", "Щокін проти України", "Сєрков проти України", "Колишній король Греції та інші проти Греції", "Булвес" АД проти Болгарії", "Трегубенко проти України") напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.

Якщо хоча б одного критерію із перелічених не було додержано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Водночас Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі"). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії", "Трґо проти Хорватії").

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 23.11.2018 у справі №8/21.

Цивільним Кодексом позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу). Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Відповідно до статті 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Крім того, частиною 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

На позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності або іншого речового права держави, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади, поширюються положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

За змістом наведених положень закону позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 359/2421/15-ц.

Пунктом 4 ст. 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначено прокурором в позовній заяві та позивачами в письмових поясненнях строк позовної давності в даних правовідносинах починає свій перебіг з серпня місяця 2018 року з часу повідомлення Державною аудиторською службою України про проведення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності з питань використання земель оборони. Саме з того моменту позивачам стало відомо про порушення їх прав.

Дане твердження прокурора та позивачів суд оцінює критично, оскільки в матеріалах справи міститься адміністративний позов №2785 від 30.06.2011р. Заступника військового прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави (органу уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах) Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці до Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Браїлівська селищна рада, Коростівецька сільська рада, Леляцька сільська рада про визнання незаконним та скасування розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації від 18.08.2008 р. № 573 «Про припинення права користування та вилучення земельних ділянок колишнього військового радгоспу «Вінницький» на території Браїлівської селищної, Коростівецької, Леляцької сільських рад».

Вінницьким окружним адміністративним судом 20.07.2011 винесено ухвалу про залишення без руху позовної заяви заступника військового прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави - Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці до Жмеринської районної державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Браїлівська селищна рада, Коростівецька сільська рада, Леляцька сільська рада про скасування розпорядження Жмеринської РДА, та запропоновано прокурору в п`ятиденний термін із дня отримання даної ухвали усунути зазначені в ній недоліки, шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду та зазначення номерів засобу зв`язку та адрес електронної пошти - власної, позивача/відповідача (якщо такі відомі).

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 01.08.2011 відкрито провадження у адміністративній справі № 2а/0270/3441/11 за вище зазначеною позовною заявою та призначено судове засідання на 12.08.2011.

22.09.2011 на адресу Вінницького окружного адміністративного суду надійшла заява за підписом помічника військової прокуратури Вінницького гарнізону про відкликання позовної заяви та залишення її без розгляду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 22.09.2011 по справі 2а/0270/3441/11 позовну заяву заступника військового прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави - Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці до Жмеринської районної державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Браїлівська селищна рада, Коростівецька сільська рада, Леляцька сільська рада про скасування розпорядження Жмеринської РДА залишено без розгляду.

З огляду на викладене, судом встановлено що Військовій прокуратурі Вінницького гарнізону, Міністерству оборони України та Квартирно-експлуатаційному відділу м. Вінниці ще в 2011 році стало відомо про існування оскаржуваного розпорядження Жмеринської РДА та про порушення їх права.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звернувся до суду з вказаним позовом 04.02.2019 (що стверджується вхідним штемпелем канцелярії суду), а як встановлено вище про існування порушеного права останньому стало відомо ще в 2011 році трирічний строк позовної давності сплинув ще в 2014 році.

При цьому, господарський суд також вважає за необхідне зазначити, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Відповідно до п.2.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Однак, у даному випадку прокурор та позивачі своїм правом, передбаченим ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України не скористались, клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними в процесі судового розгляду справи не подали.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити в повному обсязі у зв`язку з пропуском прокурором загального строку позовної давності для можливості звернення до суду по захист порушеного права, про що заявлено відповідачем у справі.

Судові витрати, у зв`язку із відмовою в позові, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 7, 8, 10-15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76-80, 86, 91, 113, 118, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 252, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ :

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Примірник повного судового рішення надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч. 1 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256, 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 05 червня 2019 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - Військова прокурора Вінницького гарнізону (вул. Стрілецька, 105, м. Вінниця, 21007);

3 - Міністерство оборони України (пр. Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168);

4 - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця (вул. Стрілецька, 87, м. Вінниця, 21007)

5 - Жмеринська районна державна адміністрація (вул. Б.Хмельницького, 14, м. Жмеринка, 23100)

6 - Браїлівська селищна рада (вул. Гагаріна, 4, смт. Браїлів, Жмеринський район, Вінницька область, 23130)