ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2019р. Справа № 904/5203/18
За позовом: Публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк», м. Київ

До: Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан», с. Нововязівське

Про : стягнення 7 944,65 грн.

Суддя Васильєв О.Ю.

Секретар судового засідання Ільєнко Д.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ :

Від позивача : не з`явився;

Від відповідача : не з`явився

СУТЬ СПОРУ :

ПАТ «Златобанк» (позивач) звернувся з позовом до ТОВ «Лан» (відповідач) про стягнення 7 944, 65 грн. (в т.ч.: 2 944, 65 грн. - пеня та 5 000, 00 грн. - штраф) штрафних санкцій за порушення відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором №33/14/КLMB від 18.07.14р.

ТОВ «Лан» (відповідач) проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначаючи, що позивач вводить суд в обману та намагається повторно стягнути з відповідача пеню за період прострочення виконання зобов`язань , за який суд раніше вже присудив стягнення , розглянувши спір по справі №904/8264/15; та просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до усіх вимог позивача. Також зазначає, що позивач у позовній заяві взагалі не конкретизує за порушення якого із обов`язків, зазначених в п.4.3. кредитного договору , він вимагає стягнути з відповідача штраф в сумі 5 000, 00 грн.

Ухвалою суду від 17.12.18р. (суддя Юзіков С.Г.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального провадження у підготовчому засіданні. В подальшому, ухвалою суду від 26.02.19р. закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

У зв`язку із знаходженням судді Юзікова С.Г. на лікарняному за розпорядженням керівника апарату суду № 304 від 26.03.19 р. призначено повторний автоматичний розподіл справи , за результатом якого справу № 904/5203/18 передано на розгляд судді Васильєву О.Ю.

Ухвалою суду від 28.03.19 р. справу прийнято до свого провадження суддею Васильєвим О.Ю. та призначено слухання справи у підготовчому провадженні на 16.04.19р. Ухвалою суду від 16.04.19р. підготовче засідання було відкладено на 14.05.19р. Ухвалою суду від 14.05.19р. було закрите підготовче провадження та справу призначено до розгляду справи по суті 28.05.19р.

ПАТ «Златобанк» (позивач) своїм право на надання відповіді на відзив не скористався, а клопотав про розгляд справи без участі його представника. ТОВ «Лан» (відповідач) також клопотав про розгляд справи без участі його представника.

Дослідивши матеріали справи , господарський суд ,-

ВСТАНОВИВ :

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.11.15р. у справі № 904/8264/15 задоволено позовні вимоги в повному обсязі , стягнуто з ТОВ «Лан» на користь ПАТ «Златобанк» : заборгованість за процентами - 12 458,62 грн., заборгованість по сплаті пені 3 153,91 грн., штраф за неналежне виконання зобов`язань - 5 000,00 грн. та в доход Державного бюджету України судовий збір в сумі 1 218,00 грн.

Постановою ДАГС від 27.01.16 р. апеляційну скаргу ТОВ «Лан» задоволено частково, рішення господарського суду від 16.11.15 р. скасовано в частині стягнення штрафу за неналежне виконання зобов`язань в сумі 5 000,00 грн. При цьому апеляційним судом було встановлено , що між ПАТ «Златбанк» (кредитодавець, банк - позивач) та ТОВ «Лан» (позичальник, боржник, бенефіціар - відповідач) укладено кредитний договір №33/14/KLMB від 18.07.2014 року.

Згідно п.1.1 договору в порядку та на умовах, встановлених цим кредитним договором та чинним законодавством України, кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші умови цього кредитного договору . Відповідно до п. 1.2 договору кредитор надає позичальнику кредит у формі відкриття відкличної кредитної лінії, в межах максимального ліміту заборгованості, визначеного цим договором. Кредит надається для поповнення обігових коштів (п.1.2.1. договору). Максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 1 590 000,00 грн. (п. 1.3. договору). Згідно п. 1.4. договору кінцева дата повернення кредиту: не пізніше 17 липня 2015 року включно. Пунктом 1.5. договору сторони погодили, що за користування кредитом позичальником сплачуються проценти у вигляді фіксованої процентної ставки, розмір яких становить 26% річних.

Повернення кредитних коштів здійснюється на рахунок оплати боргових зобов`язань та процентів (п. 2.2.1 договору). Проценти за користування кредитом нараховуються кредитодавцем у валюті кредиту (п.2.3. договору). Згідно п.2.4. договору сплата процентів здійснюється за фактичний строк користування кредитом. День повернення кредиту до розрахунку не приймається. Позичальник самостійно сплачує (перераховує) проценти на рахунок для оплати боргових зобов`язань та процентів. Проценти сплачуються за період з першого по останній день календарного місяця щомісячно по сьоме число (включно) місяця, що слідує за місяцем нарахування процентів (п.2.5 договору). Відповідно до п. 2.6. договору проценти за останній день місяця користування кредитом сплачуються в кінцеву дату повернення кредиту.

Кредитний договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 8.6. кредитного договору).

На виконання умов укладеного договору позивач надавав відповідачу кредитні кошти в межах встановленого договором кредитного ліміту в сумі 1 590 000 , 00 грн. , які відповідач остаточно повернув 12.02.15 р. , про що свідчить наявна в матеріалах справи банківська виписка та не заперечується відповідачем.

За користування коштами відповідачу були нараховані проценти в загальній сумі 211 803,83 грн., які сплачені відповідачем частково в сумі 199 345,21 грн. Заборгованість зі сплати відсотків становить 12 458,62 грн., які нараховані за період з 01.02.15 р. по 11.02.15р.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та/або за несвоєчасну сплату/несплату процентів, банк має право стягнути, а позичальник зобов`язаний сплатити неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення за кожен день прострочення та обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів. Сплата пені не звільняє позичальника від сплати кредиту та/або процентів до моменту фактичного погашення заборгованості.

Позивач нарахував відповідачу пеню за період прострочення сплати відсотків з 11.03. по 11.08.2015р. в сумі 3 153 ,91 грн.

Також позивач просив стягнути з відповідача штраф 5000,00 грн., посилаючись на п. 4.3. договору та вказуючи у позовній заяві, що вказаними умовами договору передбачено, що за кожен випадок невиконання/неналежного виконання зобов`язань за цим кредитним договором, передбачених п. 3.4. (зокрема, але не виключно, ненадання/несвоєчасне надання документів, передбачених цим кредитним договором (баланс, звіт про фінансові результати, тощо), банк має право стягнути, а позичальник зобов`язаний сплатити штраф 5000,00 грн.

Відповідач проти вимог заперечує, посилаючись на те, що між банком та ОСОБА_1 було укладено договір застави майнових прав №33/14-KLMB/S-1 від 18.07.2014р., згідно якого банк повинен був отримати задоволення своїх вимог за рахунок депозитного вкладу, внесеного заставодавцем на підставі договору банківського вкладу №065699 від 17.07.2014р.

Зі встановленого слідує, що між сторонами склалися кредитні правовідносини та відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено судом вище, відповідно до п. 2.6. договору спірні проценти, сума яких вірно визначена банком та не оспорюється відповідачем, повинні бути сплачені в кінцеву дату повернення кредиту, тобто 12.02.15р.

Виконання зобов`язання позичальником було забезпечене шляхом укладання договору застави майнових прав прав вимоги грошових коштів, що розміщені в АТ «Златобанк» на депозитному рахунку №2506, відкритому ОСОБА_1 на підставі договору банківського вкладу №065699 від 17.07.2014р. (п.2.1. договору).

Між банком та ОСОБА_1 було укладено договір застави майнових прав №33/14-KLMB/S-1 від 18.07.2014р., згідно розділу 6 якого банк набуває права звернути стягнення та реалізувати предмет застави; порядок звернення на предмет застави та його реалізація визначається заставодержателем та може здійснюватися як із залученням заставодавця та і без нього; звернення стягнення на предмет застави за цим договором здійснюється, зокрема, шляхом відступлення заставодержателю майнових прав, що складають предмет застави. Відповідно до п.6.6 договору заставодавець надає право та доручає заставодержателю здійснювати договірне списання коштів з вкладного (депозитного) рахунку на розсуд заставодержателя в разі невиконання/неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Статтею 1 Закону України «Про заставу» встановлено, що застава це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Аналогічні положення містяться і в ст. 590 Цивільного кодексу України.

Статтею 23 Закону України «Про заставу» встановлено, що при заставі майнових прав реалізація предмета застави проводиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права.

Відтак, звернення стягнення на предмет застави є правом, а не обов`язком банку.

Згідно ч.2. ст.1071 Цивільного кодексу України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Статтею 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» надана можливість передбачати у договорах право банку на договірне списання коштів з рахунків клієнтів.

З наведених положень законодавства вбачається, що здійснення договірного списання коштів з рахунків заставодавця у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором є правом, а не обов`язком банку.

Банком не було вчинено жодних дій щодо реалізації права договірного списання коштів із рахунку заставодавця в зв`язку з нарахованою відповідачу та несплаченою останнім сумою процентів 12 458,62 грн., що не є порушенням умов договору чи чинного законодавства.

Заставодавцем також не було вчинено жодних дій щодо перерахуваннях цих коштів банку.

Відтак, доводи апелянта про обов`язок банку списати 12.02.15р. з депозитного рахунку спірну суму заборгованості та відсутність такої в зв`язку з невиконанням банком свого обов`язку, не ґрунтуються на положеннях законодавства та умовах укладених між сторонами договорів, і апеляційним судом відхиляються.

13.02.15р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі постанови Правління НБУ №105 від 13.02.2015р. прийнято рішення про запровадження з 14.02.2015р. в ПАТ «Златобанк» процедури виведення ПАТ «Златобанк» з ринку, запроваджено в банку тимчасову адміністрацію на три місяці з 14.02.15р. по 13.05.15р. включно, призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Златобанк» Славінського В.І. На підставі постанови Правління НБУ №310 від 12.05.15р. розпочату процедуру ліквідації банку з 13.05.15р.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюється нормами Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Наслідки запровадження тимчасової адміністрації регулюються ст. 36 цього Закону, пунктом 1 частини п`ятої якої передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

З огляду на вказане, банк правомірно не взяв до уваги лист відповідача від 27.03.15р. №27/03 про можливість погашення прострочених відсотків за кредитом за рахунок відсотків за депозитним вкладом або самою сумою депозиту згідно договору банківського вкладу №065699 від 17.07.2014р., оскільки він був наданий до банку під час дії тимчасової адміністрації.

За встановлених обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо правомірності вимог позивача в частині нарахованих відсотків - 12 458,62 грн. та пені 3 153,91 грн. за визначений банком період з 11.03. до 11.08.2015р., що не суперечить положенням ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно якої пеня може бути нарахована з 13.02. до 12.08.2015р., суми яких вірно визначені банком.

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення штрафу 5000 грн., суд першої інстанції послався на те, що «матеріалами справи підтверджено неналежне виконання умов договору, відповідач прострочив виконання встановленого договором зобов`язання з оплати процентів за кредитом». Стягнення штрафу передбачено умовами п. 4.3. договору за порушення позичальником зобов`язань, встановлених п. 3.4. договору, який містить зобов`язання, визначені в п.п.3.4.1 3.4.20, в тому числі своєчасно сплачувати проценти, надавати банку фінансову та бухгалтерську звітність, тощо.

Як підставу для застосування штрафу позивач в своїй позовній заяві зазначив дослівно «згідно п. 4.3. кредитного договору за кожен випадок невиконання/неналежного виконання зобов`язань за цим кредитним договором, передбачених п. 3.4. (зокрема, але не виключно, ненадання/несвоєчасне надання документів, передбачених цим кредитним договором (баланс, звіт про фінансові результати, тощо), банк має право стягнути, а позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 5 000 ,00 грн», тобто саме за ненадання фінансової звітності.

Посилання, що штраф нарахований саме за прострочення сплати процентів позовна заява не містить. Відтак, суд першої інстанції самостійно змінив підстави позову щодо стягнення штрафу, а, отже, і безпідставно задовольнив ці вимоги, оскільки доказів щодо порушення відповідачем зобов`язань про надання балансу, звіту про фінансові результати, тощо позивачем не надано та матеріали справи не містять. В цій частині в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

За встановлених обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції відповідно до п. 4 ч.1 ст.104 Господарського процесуального кодексу України в зв`язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до прийняття помилкового рішення, - скасуванню в частині стягнення штрафу 5000 грн. В решті рішення суду слід залишити без змін.…».

Таким чином, вищезазначеними рішеннями суду було встановлено факти невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати відсотків за кредитом за кредитним договором №33/14/КLMB від 18.07.14р.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Предметом розгляду у цій справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача у зв`язку з невиконання ним зобов`язань щодо своєчасної сплати відсотків за кредитом пені в розмірі 2 944, 65 грн. та штрафу 5000, 00 грн. за не належне виконання своїх зобов`язань за договором ( без зазначення ,яких саме зобов`язань ).

Дослідивши матеріали справи , враховуючи заперечення відповідача , суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позовні вимоги у цій справі заявлені позивачем з пропуском позовної давності , виходячи з наступного . Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 2 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пункту 2.2 Постанови Пленуму ВГСУ № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Згідно п.4.3. постанови, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором);порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за угодою сторін, тому, зокрема, умови договору, за якими сторони встановили, що така давність обчислюється не з моменту прострочення платежу, а з іншої дати, що визначається шляхом зворотного відрахування шести місяців від дати пред`явлення вимоги, суперечать вимогам закону і не застосовуються судом.

Відповідно до п.2.5. постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.13р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Згідно з пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013 р. : … з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи вищезазначене та те, що прострочення з оплати виконання зобов`язання за договором у відповідача розпочалось з 11.03.15р. ( з урахуванням змісту постанови ДАГС та розрахунку розміру пені, а.с.18), та в той же день розпочався і період, за який позивач мав право нарахувати відповідачу пеню враховуючи приписи ст. 232 ГК України ( а саме : з 11.03.15р. по 11.08.15р.) ; отже , строк позовної давності стосовно вимог про стягнення з відповідача пені ( відповідно до вимог ст.258 ЦК України) закінчився у позивача 11.08.16р. ; але з цим позовом до суду позивач звернувся лише 13.11.18р. Тому суд дійшов висновку про те , що позивач пропустив строк позовної давності стосовно вимог про стягнення з відповідача пені в загальному розмірі 2 944, 95 грн. та штрафу в розмірі 5 000 грн. Обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку позовної давності, суд не знаходить. За викладених обставин в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі вищевикладеного , керуючись приписами ст.ст.13,73-80,86,92, 192,232,233,236,237,238,240,241 ГПК України ,господарський суд , -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

Відповідно до вимог ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно до вимог ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення . Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення .

Відповідно до вимог ст. 257 ГПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції .

Суддя Васильєв О.Ю.

Повне рішення складено 06.06.2019р.