ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2019 Справа № 914/1976/18

Господарський суд Львівської області в особі судді Пазичева В.М., розглянувши позовні матеріали

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Парашар Індастріз, м.Київ

до відповідача 1: Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування, м.Львів

до відповідача 2: Міністерства соціальної політики України, м.Київ

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача:Львівська обласна державна адміністрація, м. Львів

про стягнення 2 865520,37грн.

Суддя: Пазичев В.М.

При секретарі: Шоробура С.В.

Представники:

від позивача: Соболь О.Я. наказ № 46-К від 12.12.2018 року.

від відповідача 1: не з`явився

від відповідача2: Тімохіна Ю.В. дов. № 24968/0/2-18/13 від 19.12.2018 року.

третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Дорош А.-М. Р.довіреність № 5/34-34/0/2-19-2 від 03.01.2019 року.

Суд встановив: На розгляді в Господарському суді Львівської області перебувала справа за позовом ТОВ Парашар Індастріз до відповідача 1: Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування (надалі Львівський КЗПЗПіП), до відповідача 2: та Міністерства соціальної політики України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог:Львівська обласна державна адміністрація про стягнення 2 865520,37грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.10.2018 року суддя Бортник О.Ю., ухвалила: матеріали справи № 914/1976/18 за позовом ТОВ Парашар Індастріз, до Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування, Міністерства соціальної політики України, про стягнення 2865 520,37грн. передати за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 18.12.2018 року, апеляційну скаргу ТОВ ,,Парашар Індастріз задоволено, ухвалу Господарського суду Львівської області від 29.10.2018 р. скасовано. Матеріали справи № 914/1976/18 направлено для продовження розгляду по суті до Господарського суду Львівської області. 17.01.2019 р. матеріали справи №9 14/1976/18 надійшли до Господарського суду Львівської області.

У зв`язку із відпусткою судді Бортник О.Ю. 18.01.2019 року, на підставі витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2019 року головуючим суддею у справі № 914/1976/18 було визначено суддю Пазичева В.М.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.01.2019 року відкрито провадження у справі і призначено підготовче засідання на 07.02.2019 року. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.02.2019 року, підготовче засідання відкладено на 14.02.2019 року, згідно клопотання відповідача 1 та в зв`язку з відсутністю представників відповідача 1, 2. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.02.2019 року, підготовче засідання відкладено на 20.02.2019 року, в зв`язку з відсутністю представників відповідача 2 та третьої особи. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.02.2019 року, підготовче засідання відкладено на 26.02.2019 року, в зв`язку з відсутністю представників відповідача 2 та третьої особи. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.02.2019 року, підготовче засідання відкладено на 05.03.2019 року, в зв`язку з відсутністю представників відповідача 2 та для надання доказів. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 05.03.2019 року, підготовче засідання відкладено на 09.04.2019 року, в зв`язку з відсутністю представників відповідача 1 та відповідача 2. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 09.04.2019 року, підготовче засідання відкладено на 22.04.2019 року, для надання доказів. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.04.2019 року, підготовче засідання закрито, справа призначена до судового розгляду по суті на 20.05.2019 року.

Оскільки, за складністю та категорією дану справу, слід розглядати за правилами загального позовного провадження, суд призначив розгляд цієї справи в підготовчому провадженні.

Позивач вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 21.01.2019 року, про відкладення підготовчого засідання від 07.02.2019 року, від 14.02.2019 року, від 20.02.2019 року, від 26.02.2019 року, від 05.03.2019 року, від 09.04.2019 року, від 22.04.2019 року виконав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

14.02.2019 р. за вх. № 6651/19 представник позивача подав відзив на клопотання.

20.02.2019 р. за вх. № 522/19 представник позивача подав клопотання про збільшення позовних вимог.

У клопотанні просить, стягнути з відповідача суму основного боргу за договором у розмірі 2 763 837,00 грн. (два мільйони сімсот шістдесят три тисячі вісімсот тридцять сім гривень 00 коп.), три проценти річних від простроченої суми в розмірі 68 398,12 грн. (шістдесят вісім тисяч триста дев`яносто вісім гривень 12 коп.), втрати від інфляції від суми боргу за весь час прострочення в розмірі 176 996,05 грн. (сто сімдесят шість тисяч дев`ятсот дев`яносто шість грн. 05 коп.); судові витрати покласти на відповідача.

05.03.2019 р. за вх. № 9334/19 представник позивача подав відповідь.

18.03.2019 р. за вх. № 757/19 представник позивача подав заяву про збільшення розміру позовних вимог.

У клопотанні просить, стягнути з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Парашар Індастріз суму основного боргу за договором у розмірі 2 763 837,00 грн. та стягнути з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Парашар Індастріз три проценти річних від простроченої суми в розмірі 78 764,63 грн., втрати від інфляції від суми боргу за весь час прострочення в розмірі 189 607,41 грн.; судові витрати розподілити відповідно до ст. 129 ГПК України.

22.04.2019 р. за вх. № 16765/19 представник позивача подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Відповідач 1 вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 21.01.2019 року, про відкладення підготовчого засідання від 07.02.2019 року, від 14.02.2019 року, від 20.02.2019 року, від 26.02.2019 року, від 05.03.2019 року, від 09.04.2019 року, від 22.04.2019 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив.

07.02.2019 р. за вх. № 5289/19 представник відповідача 1 подав клопотання про відкладення розгляду справи.

20.02.2019 р. за вх. № 7336/19 представник відповідача 1 подав відзив на позовну заяву.

26.02.2019 р. за вх. № 8340/19 представник відповідача 1 подав уточнення до відзиву.

04.03.2019 р. за вх. № 9220/19 представник відповідача 1 подав клопотання, в якому повідомляє, що не може забезпечити явку уповноваженого представника в дане судове засідання.

05.04.2019 р. за вх. № 14516/19 представник відповідача 1 подав письмові пояснення.

22.04.2019 р. за вх. № 16766/19 представник відповідача 1 подав пояснення у справі.

20.05.2019 р. за вх. № 20441/19 представник відповідача 1 подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

20.05.2019 р. за вх. № 20442/19 представник відповідача 1 подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

20.05.2019 р. за вх. № 20670/19 представник відповідача 1 подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідач 2 вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 21.01.2019 року про відкладення підготовчого засідання від 07.02.2019 року, від 14.02.2019 року, від 20.02.2019 року,від 26.02.2019 року, від 05.03.2019 року, від 09.04.2019 року, від 22.04.2019 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

06.02.2019 р. за вх. № 338/19 представник відповідача 2 подав клопотання про заміну неналежного відповідача та залучити Міністерство соціальної політики України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

14.02.2019 р. за вх. № 6648/19 представник відповідача 2 подав відзив-пояснення.

14.02.2019 р. за вх. № 6667/19 представник відповідача 2 подав відзив-пояснення.

05.03.2019 р. за вх. № 9476/19 на електронну адресу суду від представника відповідача-2 надійшло заперечення.

11.03.2019 р. за вх. № 10349/19 представник відповідача 2 подав заперечення.

19.03.2019 р. за вх. № 11749/19 представник відповідача 2 подав клопотання.

09.04.2019 р. за вх. № 15175/19 представник відповідача 2 подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

15.04.2019 р. за вх. № 15873/19 представник відповідача 2 подав заперечення.

18.04.2019 р. за вх. № 16363/19 представник відповідача 2 подав клопотання.

19.04.2019 р. за вх. № 16739/19 представник відповідача 2 подав клопотання про його участь у проведенні судового засідання у справі № 914/1976/18 в режимі відеоконференції.

22.04.2019 р. за вх. № 16764/19 представник відповідача 2 подав клопотання про його участь у проведенні судового засідання у справі № 914/1976/18 в режимі відеоконференції.

Третя особа вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 21.01.2019 року про відкладення підготовчого засідання від 07.02.2019 року, від 14.02.2019 року, від 20.02.2019 року, від 26.02.2019 року, від 05.03.2019 року, від 09.04.2019 року, від 22.04.2019 року виконала частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечила.

05.02.2019 р. за вх. № 4896/19 представниктретьої особи подав відзив.

14.02.2019 р. за вх. № 6685/19представниктретьої особи подав відзив.

19.02.2019 р. за вх. № 7083/19 представник третьої особи подав пояснення по справі.

22.02.2019 р. за вх. № 7844/19 представник третьої особи подав пояснення по справі.

05.04.2019 р. за вх. № 14481/19 представник третьої особи подав додаткові пояснення по справі.

19.04.2019 р. за вх. № 16542/19 представник третьої особи подав додаткові пояснення по справі.

Відповідно до ст. 222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу Акорд.

Відповідно до ст. 240 ГПК України, вступну та резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 20.05.2019 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

У позовній заяві позивач зазначає, що 31 грудня 2015 року між ТОВ «Парашар Індастріз» (надалі Постачальник, позивач) та Львівським казенним експериментальним підприємством засобів пересування і протезування (надалі - Замовник, відповідач) було укладено договір № 400 (надалі - Договір), згідно якого ТОВ «Парашар Індастріз» здійснював поставку товару Львівському КЕПЗПіП.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання п обов`язку. Господарське зобов`язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (частина 3 статті 180 Господарського кодексу України).

Позивач зазначає, що відповідно до п. 1.1. Договору, Постачальник зобов`язаний передати у власність Замовника товар, який зазначений у специфікації, а Замовник - прийняти та оплатити його на умовах Договору. Загальна сума договору визначається як сума всіх видаткових накладних, специфікацій підписаних сторонами протягом терміну дії Договору. Даний договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2016 року.

Сторони договору домовились, що без укладення будь-яких додаткових угод, договір буде вважатися пролонгованим на кожний наступний рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін в місячний термін до дати закінчення строку дії договору не виявить бажання його розірвати та письмово не попередить іншу сторону про такий намір, (пункти 10.1, 10.2 Договору). Жодна із сторін за місяць до 31.12.2017 р. не висловила побажання розривати Договір.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного Кодексу України).

Статтею 629 Цивільного Кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір у встановленому порядку не оспорений, не визнаний недійсним.

Таким чином, на думку позивача, укладений між сторонами договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами. Укладений договір за своєю правовою природою є договором поставки. Згідно частини 6 статті 265 Господарського Кодексу України та частиною 2 статті 712 Цивільного Кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, відносини, що виникли між сторонами на підставі договору поставки, є господарськими зобов`язаннями, а згідно з приписами статей 193 Господарського кодексу України, 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На виконання умов укладеного договору, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 2 763 837,00 грн., що підтверджується видатковими накладними: № 110 від 08.11.2017 р. на суму 35 850,00 грн.; № 37 від 06.03.2018 р. 151 030,00 грн.; № 120 від 16.11.2017 р. на суму 119 350,00 грн.; № 45 від 16.03.2018 р. на суму 15 820,00 грн.; № 121 від 20.11.2017 р. на суму 64 500,00 грн.; № 46 від 20.03.2018 р. на суму 158 125,00 грн.; № 129 від 29.11.2017 р. на суму 36 900,00 грн.; № 51 від 28.03.2018 р. на суму 35 904,00 грн.; № 133 від 06.12.2017 р. 202 990,00 грн.; № 60 від 12.04.2018 р. на суму 60 390,00 грн.; № 139 від 13.12.2017 р. на суму 72 000,00 грн.; № 69 від 26.04.2018 р. на суму 251 730,00 грн.; № 146 від 19.12.2017 р. на суму 194 500,00 грн.; № 87 від 06.06.2018 р. на суму 294 314,00 грн.; № 151 від 26.12.2017 р. на суму 116 250,00 грн.; № 90 від 07.06.2018 р. на суму 34 980,00 грн.; № 7 від 17.01.2018 р. на суму 132 782,00 грн.; № 114 від 02.07.2018 р. на суму 347 905,00 грн.; № 14 від 24.01.2018 р. на суму 106 502,00 грн.; № 145 від 08.08.2018 р. на суму 241 565,00 грн.; № 18 від 02.02.2018 р. на суму 90 450,00 грн. На загальну суму 2 763 837,00 грн.

Позивач зазначає, що підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 58-1 Господарського Кодексу України, відбиток печатки не може бути обов`язковим реквізитом будь-якого документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Отже підписання видаткової накладної без проставлення печатки є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України. Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

У разі прострочення оплати товару, продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Порядок розрахунків між Постачальником та Замовником передбачений п. 6.2.2 Договору, відповідно до якого розрахунки за поставлений товар здійснюються протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту поставки товару. Відповідно до п. 3.2 Договору, перехід права власності на товар відбувається в момент прийняття (передачі) відповідної партії товару, що оформляється видатковою накладною або Актом прийому-передачі (датою поставки товару вважається дата, що вказана у накладній на відвантажений товар).

Оплата здійснюється шляхом переказу замовником грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений у цьому договорі (пункт 2.4 договору).

Отже, за видатковою накладною № 110 від 08.11.2017 р. на суму 235850,00 грн. строк оплати по 08.12.2017 р.; за видатковою накладною № 120 від 16.11.2017 р. на суму 119350,00 грн. строк оплати по 16.12.2017 р.; за видатковою накладною № 121 від 20.11.2017 р. на суму 64500,00 грн. строк оплати по 20.12.2017 р.; за видатковою накладною № 129 від 29.11.2017 р. на суму 36900,00 грн. строк оплати по 29.12.2017 р.; за видатковою накладною № 133 від 06.12.2017 р. на суму 202990,00 грн. строк оплати по 06.01.2018 р.; за видатковою накладною № 139 від 13.12.2017 р. на суму 72000,00 грн. строк оплати по 13.01.2018 р.; за видатковою накладною № 146 від 19.12.2017 р. на суму 194500,00 грн. строк оплати по 19.01.2018 р.; за видатковою накладною № 151 від 26.12.2017 р. на суму 116250,00 грн. строк оплати по 26.01.2018 р.; за видатковою накладною № 7 від 17.01.2018 р. на суму 132782,00 грн. строк оплати по 16.02.2018 р.; за видатковою накладною № 14 від 24.02.2018 р. на суму 106502,00 грн. строк оплати по 23.02.2018 р.; за видатковою накладною № 18 від 02.02.2018 р. на суму 90450,00 грн. строк оплати по 04.03.2018 р.; за видатковою накладною № 37 від 06.03.2018 р. на суму 151030,00 грн. строк оплати по 05.04.2018 р.; за видатковою накладною № 45 від 16.03.2018 р. на суму 15820,00 грн. строк оплати по 15.04.2018 р.; за видатковою накладною № 46 від 20.04.2018 р. на суму 158125,00 грн. строк оплати по 19.04.2018 р.; за видатковою накладною № 51 від 28.03.2018 р. на суму 35904,00 грн. строк оплати по 27.04.2018 р.; за видатковою накладною № 60 від 12.04.2018 р. на суму 60390,00 грн. строк оплати по 12.05.2018 р.; за видатковою накладною № 69 від 26.04.2018 р. на суму 251730,00 грн. строк оплати по 26.05.2018 р.; за видатковою накладною № 87 від 06.06.2018 р. на суму 294314,00 грн. строк оплати по 06.07.2018 р.; за видатковою накладною № 90 від 07.06.2017 р. на суму 34980,00 грн. строк оплати по 07.07.2018 р.; за видатковою накладною № 114 від 02.07.2018 р. на суму 347905,00 грн. строк оплати по 01.08.2018 р; за видатковою накладною № 145 від 08.08.2018 р. на суму 241565,00 грн. строк оплати по 07.09.2018 р. Таким чином, строк оплати товару є таким, що настав. Повернення вказаного товару не було.

Загальна вартість відвантаженого але не оплаченого товару становить 2 763 837,00 грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищенаведене, на думку позивача, за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань відповідачу нараховані:

3% річних від суми боргу за весь час прострочення в сумі 42 686,69 грн. (сорок дві тисячі шістсот вісімдесят шість гривень 69 коп.)

інфляційне збільшення боргу за весь час прострочення в сумі 58 996,68 грн. (п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто шість гривень 68 коп.)

ОСОБА_1 є казенним підприємством, яке входить до сфери управління Міністерства соціальної політики України (надалі - Мінсоцполітики).

Відповідно до п.п. 44 п. 3 Положення про Мінсоціполітики, затверджене постановою КМУ від 17 червня 2015 р. № 423, воно визначає правові, економічні та організаційні механізми, що стимулюють ефективну діяльність підприємств та установ протезної галузі, і забезпечує оптимізацію та розвиток їх мережі.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», уповноважені органи управління, відповідно до покладених на них завдань, призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних унітарних підприємств, у яких не утворено наглядову раду, установ, організацій та господарських структур, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, та в яких не утворено наглядову раду, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог, проводять моніторинг фінансової діяльності, зокрема виконання показників фінансових планів підприємств, що належать до сфери їх управління та вживають заходів до поліпшення їх роботи.

Відповідно до п. 7 ст. 77 Господарського Кодексу України, казенне підприємство відповідає за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів, держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства. Зважаючи на вищевикладене, та керуючись ст. 48 Господарського процесуального Кодексу, позивач просить залучити Мінсоцполітики співвідповідачем по справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», керівники підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, призначаються та звільняються з посад за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації. Місцеві державні адміністрації мають право звернутися до власника підприємства, установи, організації чи уповноваженої ним особи з вмотивованим поданням про притягнення до відповідальності їх керівників у разі порушення ними законів.

Про результати розгляду власник чи уповноважена ним особа зобов`язані повідомити місцеву державну адміністрацію у місячний термін. Зважаючи на вищевикладене, та керуючись ст. 50 Господарського процесуального Кодексу, позивач просить залучити Львівську обласну державну адміністрацію третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору по справі.

У відзиві на позовну заяву третя особа зазначає, що частиною першою статті 41 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що у справах позовного провадження учасниками позовного провадження є сторони і треті особи.

Статтею 161 визначено, що при розгляді справи в судовому порядку позовного провадження сторони мають право викладати письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмету спору, виключно у заявах по суті справи, визначених Господарським процесуальним кодексом.

Керуючись вищевказаним нормами чинного законодавства, третя особа повідомляє, що Львівське казенне експериментальне підприємство засобів пересування і протезування (надалі - ЛКЕПЗПіП ) засноване на державній формі власності і належить до сфери управління Міністерства соціальної політики України (Уповноважений орган управління). За організаційно-правовою формою господарювання ЛКЕПЗПіП є казенним підприємством. Фінансування ЛКЕПЗПіП здійснюється у межах відповідних бюджетних призначень, передбачених Мінсоцполітики України у державному бюджеті. До 2018 року Мінсоцполітики України спрямовувало бюджетні кошти Фонду соціального захисту інвалідів з метою перерахування їх підприємствам, що виконали індивідуальні заявки осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших осіб на виготовлення технічних та інших засобів реабілітації і надання послуг з їх післягарантійного ремонту.

Третя особа зазначає, що перерахування бюджетних коштів здійснювалось на підставі актів приймання-передачі робіт (надання послуг), а також на підставі рахунка підприємства на оплату, в якому зазначались витрати, пов`язані з виготовленням індивідуального засобу реабілітації, його демонтажем, крім вартості комплектувальних виробів і матеріалів, що можуть бути повторно використані, та інших документів.

14 березня 2018 року Кабінетом Міністрів України затверджено постанову № 238 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», якою внесено зміни до Порядку забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення (далі - Порядок). Відповідно до внесених змін забезпечення особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю, іншої особи протезами верхніх та нижніх кінцівок, протезами, шарнірними на нижні кінцівки та кріслами колісними здійснюється згідно з договорами укладеними органом соціального захисту населення з підприємством та особою з інвалідністю, дитиною з інвалідністю, іншою особою або їх законними представниками.

У зв`язку з недостатністю фінансування ЛКЕПЗПІП, станом на 01.01.2018 р. утворились залишки на складах готової продукції, яка була виготовлена під замовлення особам з інвалідністю та не оплачена підприємству. Проте, кошти за продукцію, яка була виготовлена підприємством до набрання чинності змін до Порядку, не було виплачено, у зв`язку з чим Львівська обласна державна адміністрація зверталась в Міністерство Соціальної політики України з приводу забезпечення розрахунків з підприємством за виготовлену продукцію.

Третя особа наголошує, що з травня поточного року забезпечення технічними засобами реабілітації здійснюється за новим механізмом. Упродовж травня - листопада поточного року Львівським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів перераховано органам соціального захисту населення на місцях кошти в сумі 65,527 млн гривень. Із зазначеної суми з ЛКЕПЗПІП укладені договори на виготовлення виробів на суму 8,38 млн. гривень. На час розгляду справи продовжується процедура укладання тристоронніх договорів між органами соціального захисту населення, особами з інвалідністю та ЛКЕПЗПІП, за фактом видачі готових виробів перераховуються кошти на рахунок підприємства.

Оскільки, особи з інвалідністю за власним бажанням мають право обирати підприємство, яке буде забезпечувати їх технічними засобами реабілітації, і упродовж років продукція ЛКЕПЗПІП користується попитом, облдержадміністрації вбачає за необхідне підтримати дане підприємство у здійсненні його господарської діяльності та просить суд у задоволенні позову відмовити.

У відзиві відповідач 2 зазначає, що відповідно до підпунктів 71, 74 пункту 4 Положення про Мінсоцполітики, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 р. № 423, Міністерство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізує державну політику відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює в межах повноважень, передбачених законом, координацію діяльності структурних підрозділів місцевих держадміністрацій з питань соціального захисту населення, підприємств, установ та організацій, що належить до сфери управління Мінсоцполітики, забезпечує в межах повноважень, передбачених законом, контроль за виробництвом технічних та інших засобів реабілітації, визначає кваліфікаційні вимоги до підприємств, що забезпечують інвалідів технічними та іншими засобами реабілітації, а також надають послуги з післягарантійного ремонту таких засобів тощо.

Розділом III Статуту Львівського КЕПЗПіП, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 02.07.2015 р. № 688 встановлено, що підприємство є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий, валютний та інші рахунки в установах банків, печатку зі своїм найменуванням, штамп, бланки та інші реквізити та несе відповідальність за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні.

Також, відповідач 2 зазначає, що відповідно до абзацу четвертого пункту 6.3 розділу VI Статуту підприємства, встановлено, що підприємство зобов`язане укладати та виконувати договори про забезпечення інвалідів, дітей з інвалідністю, інших осіб технічними та іншими засобами реабілітації (далі - ТЗР), враховувати їх при формуванні виробничої програми, визначенні перспектив свого економічного і соціального розвитку та виборі контрагентів, зокрема, додержуватись фінансової дисципліни, складати і виконувати річний та з поквартальною розбивкою фінансовий план на кожен наступний рік. Львівське КЕПЗПІП засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства (далі - Уповноважений орган управління), який, в свою чергу, у межах наданих повноважень, здійснює фінансовий контроль за господарською діяльністю та не має права незаконно втручатися в господарські відносити підприємства.

Також відповідач 2 просить суд звернути увагу на ту обставину, що заборгованість Львівського КЕПЗПіП перед ТОВ «НМПО» утворилась , починаючи з 2012 року та станом на дату подання позовної заяви становила 4 906 707,85 грн., у зв`язку з чим твердження підприємства, що дії Мінсоцполітики призвели до важкого фінансового становища не відповідають дійсності. Міністерством за результатами проведеного протягом червня липня 2018 року внутрішнього аудиту ефективності оцінки діяльності підприємства щодо ступеня досягнення цілей із задоволення потреб населення у технічних та інших ТЗР та ефективного використання виробничих ресурсів Львівського КЕПЗПІП встановлено, що підприємством накопичено значну кількість продукції серійного виробництва на суму 755,5 тис. грн., що є наслідком нераціональних управлінських рішень Львівського КЕПЗПіП щодо виготовлення триколісних велосипедів моделей ВТП та ВТПД за умови відсутності граничних цін на них у період з 28.03.2017 р. по 22.12.2017 р. та неврахування їх залишків на складі готової продукції, а також невжиття заходів з реалізації крісел колісних, на які не затверджено граничні ціни відповідальним структурним підрозділом Мінсоцполітики, який здійснював у межах своєї компетенції формування та забезпечення реалізації державної політики в сфері соціального захисту осіб з інвалідністю, зокрема щодо організації надання окремим категоріям населення ТЗР. Також встановлено, що заходи щодо реалізації залишків вказаної продукції Львівським КЕПЗПіП на час проведення аудиторської перевірки не вживалися.

У відзиві на позовну заяву відповідач 1 зазначає, що згідно п. 2.1. Статуту, Львівське казенне експериментальне підприємство засобів пересування і протезування створене з метою задоволення потреб населення у технічних та інших засобах реабілітації, виробах медичного призначення, товарах народного споживання для населення України, а також надання реабілітаційних послуг, послуг з післягарантійного ремонту технічних та інших засобів реабілітації. Відповідно до статутної діяльності, ЛКЕПЗПІП безперебійно обслуговує осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, учасників АТО та інших з усіх областей України. Однак, з початку 2018 року на підприємстві склалось важке фінансове становище у зв`язку з недостатнім фінансуванням з боку держави.

Відповідач 1 наголошує, що на виконання договорів за 2017 року, термін дії яких було продовжено до березня 2018 року, підприємство отримало у грудні 2017 року додаткове фінансування. Дані кошти, на відміну від інших підприємств протезної галузі, керівництвом заводу (на той час в. о. директора Суязов С. О.) були використані нераціонально, а не на часткове погашення заборгованості перед стратегічними постачальниками, одночасно не залишено резерв на виплату заробітної плати у першому кварталі 2018 року, що і стало одним із головних факторів, який призвів до такої гострої ситуації по заборгованості заробітної плати на підприємстві, штрафних санкціях по несвоєчасній сплаті ЄСВ, відсутності обігових коштів, масовому звільненню працівників, а також величезному зростанню кредиторської заборгованості.

Відповідач 1 зазначає, що даний факт був засвідчений і відображений у звіті Управління внутрішнього аудиту Міністерства соціальної політики, який проводився на підприємстві у липні 2018 року. Так, станом на 17.05.2018 року кредиторська заборгованість становила: Борг по послугах - 1 588 443, 52 грн.; Борг по постачальниках - 21 724 838, 36 грн.; Борг по з/п без податків - 5 024 753, 25 грн.; Борг по податках - 2 653 077, 13 грн.

Відповідач 1 стверджує, що згідно бухгалтерської довідки кредиторська заборгованість станом на 01.01.2019 року становила: Борг по послугах - 1 197 856, 1 1 грн.; Борг по постачальниках - 21 712 598, 58 грн; Борг по з/п без податків - 0, 00 грн.; Борг по податках із з/п - 0, 00 грн. Однак, коштів на рахунку підприємства не вистачає для повного і разового погашення заборгованості перед усіма постачальниками. ОСОБА_1 неодноразово зверталося до Мінсоцполітики з проханням надати дозвіл на отримання кредиту чи надати підприємству поворотну безвідсоткову фінансову допомогу, однак звернення залишилися без відповіді.

Згідно п 3.6. Статуту, підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава в особі Уповноваженого органу управління несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями Підприємства.

Крім цього, відповідно до положень п. 6.2.2. Договору № 400 від 31.12.2015 року, укладеного з ТОВ «Парашар Індастріз», у разі відсутності фінансування видатків, термін відстрочки платежу може бути збільшений аж до моменту наявності реального фінансування видатків.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що пунктом 6.2.2. Договору № 400 від 31.12.2018 р. передбачено, що у разі відсутності фінансування видатків, термін відстрочки платежу може бути збільшений за погодженням сторін у письмовій формі аж до моменту наявності реального фінансування видатків. Даний пункт дає право сторонам збільшити термін відстрочки, але виключно за погодженням обох сторін, у письмовій формі. При цьому договором не передбачено звільнення від відповідальності відповідача у разі відсутності фінансування видатків. Питання щодо збільшення терміну відстрочки протягом 2017-2019 років між сторонами Договору не погоджувалось.

Позивач наголошує, що чинне законодавство України не містить будь-яких особливих вимог до договорів, які укладаються суб`єктами підприємницької діяльності з казенними підприємствами і виконання договору повинно здійснюватися на загальних підставах. Відповідачем не надано доказів, що підтверджують відсутність його вини у порушенні зобов`язань. Наявність чи відсутність бюджетного фінансування не залежить від волі та дій позивача, що в свою чергу порушує його (позивача) право на отримання коштів за поставлений товар за договором.

Таким чином, на думку позивача, відповідач - казенне підприємство не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання через відсутність коштів у бюджеті (ст. 625 ЦК). Наявність у договорі застереження про звільнення покупця від відповідальності за порушення строків оплати товару в разі затримки бюджетного фінансування не звільняє його від відповідальності, установленої ч. 2 ст. 625 ЦКУ, оскільки норма ч. 1 ст. 625 ЦКУ є імперативною та не передбачає жодних винятків незалежно від причин прострочення виконання грошового зобов`язання. Таке застереження є підставою для звільнення покупця від відповідальності, яка має іншу правову природу, неустойка (штраф, пеня), збитки тощо. Відсутність бюджетного фінансування видатків не виправдовує бездіяльності боржника, не звільняє його від обов`язку виконати договірні зобов`язання та не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Щодо важкого фінансового становища у зв`язку з недостатнім фінансуванням позивач зазначає, що відповідно до п. 1.10 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю.

Тому, у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів ст. 507 ЦК України або на відсутність вини згідно ст.ст. 614, 617 ЦК України чи стаття 21 ГК України. Настання прострочення виконання грошового зобов`язання внаслідок неналежного фінансування з боку Міністерства соціальної політики, яке не є стороною спірних правовідносин, не звільняє ОСОБА_1 від обов`язку оплатити отриманий товар у строк, визначений договором.

У клопотанні про уточнення розміру позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до поданого позову, сума основної заборгованості, що підлягає задоволенню становить 2 763 837,00 (два мільйони сімсот шістдесят три тисячі вісімсот тридцять сім гривень) відповідно до видаткових накладних за період з 08.11.2017 року по 08.08.2018 року.

До боргової суми відповідно до позову не була включена сума заборгованості за видатковою накладною № 105 від 02.11.2017 року, яка на момент звернення до суду була частково оплачена та заборгованість за якою становила 49 920,00 грн.

Відповідно до акту звірки щодо взаємних розрахунків між Львівським КЕПЗПіП та ТОВ «Парашар Індастріз» за 2018 рік, сума фактичної заборгованості становила 2 786 317,00 грн. таким чином різниця між фактачною заборгованістю та заявленою до суду на стягнення становить 22 480,00 грн. (= 2 786 317,00 - 2 763 837,00).

Після погашення Львівським КЕПЗПіП 100 000,00 грн. 15.04.2019 року, сума заборгованості відповідно до позову зменшилась не на 100 000,00 грн., а на 77 520,00 (100 000,00 - 22 480,00 грн.), оскільки 22 480,00 грн. зараховані в рахунок погашення заборгованості, згідно видаткової накладної № 105 від 02.11.2017 року.

Таким чином, станом на 19.04.2019 року сума основної заборгованості Львівського КЕШПіП перед ТОВ «Парашар Індастріз» становить 2 686 317,00 грн. (2 763 837,00 грн. - 77520,00 грн.)

У заяві позивач просить стягнути з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування (79052, м. Львів, вул. Рудненська, буд. 10, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Парашар Індастріз» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 17, оф. 224, ) суму основного боргу за договором у розмірі 2686317 (два мільйони шістсот вісімдесят шість тисяч триста сімнадцять) грн. 00 коп., 3% річних в сумі 78 764 (сімдесят вісім тисяч сімсот шістдесят чотири) грн. 63 коп. та 189 607 (сто вісімдесят дев`ять тисяч шістсот сім) грн. 41 коп.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, зі змінами та доповненнями (далі - ЦК України), однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який, в силу вимог частини 1 статті 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Статтею 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності із ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В ході розгляду справи, судом встановлено, що 31 грудня 2015 року між ТОВ «Парашар Індастріз» (надалі Постачальник, позивач) та Львівським казенним експериментальним підприємством засобів пересування і протезування (надалі - Замовник, відповідач) було укладено договір № 400 (надалі - Договір), згідно якого ТОВ «Парашар Індастріз» здійснював поставку товару Львівському КЕПЗПіП.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (частина 3 статті 180 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1.1. Договору, Постачальник зобов`язаний передати у власність Замовника товар, який зазначено у специфікації, а Замовник - прийняти та оплатити його на умовах Договору. Загальна сума договору визначається як сума всіх видаткових накладних, специфікацій підписаних сторонами протягом терміну дії Договору. Даний договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2016 року.

Сторони договору домовились, що без укладення будь-яких додаткових угод, договір буде вважатися пролонгованим на кожний наступний рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін в місячний термін до дати закінчення строку дії договору не виявить бажання його розірвати та письмово не попередить іншу сторону про такий намір, (пункти 10.1, 10.2 договору). Жодна із сторін за місяць до 31.12.2017 р. не висловила побажання розривати договір.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного Кодексу України).

Статтею 629 Цивільного Кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір у встановленому порядку не оспорений, не визнаний недійсним.

Таким чином, укладений між сторонами договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами. Укладений договір за своєю правовою природою є договором поставки. Згідно частини 6 статті 265 Господарського Кодексу України та частиною 2 статті 712 Цивільного Кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, відносини, що виникли між сторонами на підставі договору поставки, є господарськими зобов`язаннями, а згідно з приписами статей 193 Господарського кодексу України, 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На виконання умов укладеного договору, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 2 763 837,00 грн., що підтверджується видатковими накладними: № 110 від 08.11.2017 р. на суму 35 850,00 грн.; № 37 від 06.03.2018 р. 151 030,00 грн.; № 120 від 16.11.2017 р. на суму 119 350,00 грн.; № 45 від 16.03.2018 р. на суму 15 820,00 грн.; № 121 від 20.11.2017 р. на суму 64 500,00 грн.; № 46 від 20.03.2018 р. на суму 158 125,00 грн.; № 129 від 29.11.2017 р. на суму 36 900,00 грн.; № 51 від 28.03.2018 р. на суму 35 904,00 грн.; № 133 від 06.12.2017 р. 202 990,00 грн.; № 60 від 12.04.2018 р. на суму 60 390,00 грн.; № 139 від 13.12.2017 р. на суму 72 000,00 грн.; № 69 від 26.04.2018 р. на суму 251 730,00 грн.; № 146 від 19.12.2017 р. на суму 194 500,00 грн.; № 87 від 06.06.2018 р. на суму 294 314,00 грн.; № 151 від 26.12.2017 р. на суму 116 250,00 грн.; № 90 від 07.06.2018 р. на суму 34 980,00 грн.; № 7 від 17.01.2018 р. на суму 132 782,00 грн.; № 114 від 02.07.2018 р. на суму 347 905,00 грн.; № 14 від 24.01.2018 р. на суму 106 502,00 грн.; № 145 від 08.08.2018 р. на суму 241 565,00 грн.; № 18 від 02.02.2018 р. на суму 90 450,00 грн. На загальну суму 2 763 837,00 грн.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом, у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 58-1 Господарського Кодексу України, відбиток печатки не може бути обов`язковим реквізитом будь-якого документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Отже, підписання видаткової накладної без проставлення печатки є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

У разі прострочення оплати товару, продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Порядок розрахунків між Постачальником та Замовником передбачений п. 6.2.2 Договору, відповідно до якого розрахунки за поставлений товар здійснюються протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту поставки товару. Відповідно до п. 3.2 Договору, перехід права власності на товар відбувається в момент прийняття (передачі) відповідної партії товару, що оформляється видатковою накладною або Актом прийому-передачі (датою поставки товару вважається дата, що вказана у накладній на відвантажений товар).

Оплата здійснюється шляхом переказу замовником грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений у цьому Договорі (пункт 2.4 Договору).

Отже, за видатковою накладною № 110 від 08.11.2017 р. на суму 235850,00 грн. строк оплати по 08.12.2017 р.; за видатковою накладною № 120 від 16.11.2017 р. на суму 119350,00 грн. строк оплати по 16.12.2017 р.; за видатковою накладною № 121 від 20.11.2017 р. на суму 64500,00 грн. строк оплати по 20.12.2017 р.; за видатковою накладною № 129 від 29.11.2017 р. на суму 36900,00 грн. строк оплати по 29.12.2017 р.; за видатковою накладною № 133 від 06.12.2017 р. на суму 202990,00 грн. строк оплати по 06.01.2018 р.; за видатковою накладною № 139 від 13.12.2017 р. на суму 72000,00 грн. строк оплати по 13.01.2018 р.; за видатковою накладною № 146 від 19.12.2017 р. на суму 194500,00 грн. строк оплати по 19.01.2018 р.; за видатковою накладною № 151 від 26.12.2017 р. на суму 116250,00 грн. строк оплати по 26.01.2018 р.; за видатковою накладною № 7 від 17.01.2018 р. на суму 132782,00 грн. строк оплати по 16.02.2018 р.; за видатковою накладною № 14 від 24.02.2018 р. на суму 106502,00 грн. строк оплати по 23.02.2018 р.; за видатковою накладною № 18 від 02.02.2018 р. на суму 90450,00 грн. строк оплати по 04.03.2018 р.; за видатковою накладною № 37 від 06.03.2018 р. на суму 151030,00 грн. строк оплати по 05.04.2018 р.; за видатковою накладною № 45 від 16.03.2018 р. на суму 15820,00 грн. строк оплати по 15.04.2018 р.; за видатковою накладною № 46 від 20.04.2018 р. на суму 158125,00 грн. строк оплати по 19.04.2018 р.; за видатковою накладною № 51 від 28.03.2018 р. на суму 35904,00 грн. строк оплати по 27.04.2018 р.; за видатковою накладною № 60 від 12.04.2018 р. на суму 60390,00 грн. строк оплати по 12.05.2018 р.; за видатковою накладною № 69 від 26.04.2018 р. на суму 251730,00 грн. строк оплати по 26.05.2018 р.; за видатковою накладною № 87 від 06.06.2018 р. на суму 294314,00 грн. строк оплати по 06.07.2018 р.; за видатковою накладною № 90 від 07.06.2017 р. на суму 34980,00 грн. строк оплати по 07.07.2018 р.; за видатковою накладною № 114 від 02.07.2018 р. на суму 347905,00 грн. строк оплати по 01.08.2018 р; за видатковою накладною № 145 від 08.08.2018 р. на суму 241565,00 грн. строк оплати по 07.09.2018 р. Таким чином, строк оплати товару є таким, що настав. Повернення вказаного товару не було.

Загальна вартість відвантаженого, але не оплаченого товару становить 2 763 837,00 грн.

Статтею 6 Господарського кодексу України встановлені загальні принципи господарювання, до яких відносять; забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою усіх суб`єктів господарювання; свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України; обмеження державного регулювання економічних процесів у зв`язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави; захист національного товаровиробника; заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає: виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Згідно з вимогами частини 2 статті 193 ГК України, порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 статті 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити, у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України, передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Розрахунок пені, що підлягає стягненню за цим позовом, здійснено у відповідності до вимог статті 232 ГК України, та з наступного дня, від дня прострочення основного зобов`язання, з урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем.

Відповідно до вимог пункту 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Відповідно до п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 зазначеної Постанови).

Статтею 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Порушення відповідачем умов договору щодо своєчасної оплати товару є підставою для нарахування визначених ст. 625 ЦК України платежів, адже відсутність бюджетних коштів не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на компенсацію за користування утримуваними боржником грошовими коштами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 906/1072/15.

Враховуючи вищенаведене, за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань відповідачу нараховані:

3% річних від суми боргу за весь час прострочення в сумі 42 686,69 грн. (сорок дві тисячі шістсот вісімдесят шість гривень 69 коп.)

інфляційне збільшення боргу за весь час прострочення в сумі 58 996,68 грн. (п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто шість гривень 68 коп.)

Разом з тим, ОСОБА_1 є казенним підприємством, яке входить до сфери управління Міністерства соціальної політики України (надалі - Мінсоцполітики).

Відповідно до п.п. 44 п. 3 Положення про Мінсоціполітики, затверджене постановою КМУ від 17 червня 2015 р. № 423, Положення визначає правові, економічні та організаційні механізми, що стимулюють ефективну діяльність підприємств та установ протезної галузі, і забезпечує оптимізацію та розвиток їх мережі.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», уповноважені органи управління, відповідно до покладених на них завдань, призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних унітарних підприємств, у яких не утворено наглядову раду, установ, організацій та господарських структур, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, та в яких не утворено наглядову раду, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог, проводять моніторинг фінансової діяльності, зокрема виконання показників фінансових планів підприємств, що належать до сфери їх управління та вживають заходів до поліпшення їх роботи.

Відповідно до п. 7 ст. 77 Господарського Кодексу України, казенне підприємство відповідає за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства. Зважаючи на вищевикладене, та керуючись ст. 48 Господарського процесуального Кодексу, в якості відповідача 2 до справи залучено Мінсоцполітики співвідповідачем по справі. В зв`язку з цим, клопотання про зміну статусу Мінсоцполітики з відповідача 2 на третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору без зміни позовних вимог неможливо, оскільки не передбачено нормами процесуального законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», керівники підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, призначаються та звільняються з посад за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації. Місцеві державні адміністрації мають право звернутися до власника підприємства, установи, організації чи уповноваженої ним особи з вмотивованим поданням про притягнення до відповідальності їх керівників у разі порушення ними законів. Про результати розгляду власник чи уповноважена ним особа зобов`язані повідомити місцеву державну адміністрацію у місячний термін. Зважаючи на вищевикладене, та керуючись ст. 50 Господарського процесуального Кодексу, в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача до справи залучено Львівську обласну державну адміністрацію.

У клопотанні про уточнення розміру позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до поданого позову, сума основної заборгованості, що підлягає стягненню становить 2 763 837,00 грн. (два мільйони сімсот шістдесят три тисячі вісімсот тридцять сім гривень) відповідно до видаткових накладних за період з 08.11.2017 року по 08.08.2018 року. До боргової суми, відповідно до позову не була включена сума заборгованості за видатковою накладною № 105 від 02.11.2017 року, яка на момент звернення до суду була частково оплачена та заборгованість за якою становила 49 920,00 грн. Відповідно до акту звірки щодо взаємних розрахунків між Львівським КЕПЗПіП та ТОВ «Парашар Індастріз» за 2018 рік, сума фактичної заборгованості становила 2 786 317,00 грн. Таким чином різниця між фактачною заборгованістю та заявленою до суду на стягнення становить 22 480,00 грн. (= 2 786 317,00 - 2 763 837,00). Після погашення Львівським КЕПЗПіП 100 000,00 грн. 15.04.2019 року, сума заборгованості відповідно до позову зменшилась не на 100 000,00 грн., а на 77 520,00 (100 000,00 - 22 480,00 грн.), оскільки 22 480,00 грн. зараховані в рахунок погашення заборгованості, згідно видаткової накладної № 105 від 02.11.2017 року. Таким чином, станом на 19.04.2019 року сума основної заборгованості Львівського КЕШПіП перед ТОВ «Парашар Індастріз» становить 2 686 317,00 грн. (2 763 837,00 грн. - 77520,00 грн.)

У заяві позивач просить стягнути з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування (79052, м. Львів, вул. Рудненська, буд. 10, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Парашар Індастріз» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 17, оф. 224, ) суму основного боргу за договором у розмірі 2686317 (два мільйони шістсот вісімдесят шість тисяч триста сімнадцять) грн. 00 коп., 3% річних в сумі 78 764 (сімдесят вісім тисяч сімсот шістдесят чотири) грн. 63 коп. та 189 607 (сто вісімдесят дев`ять тисяч шістсот сім) грн. 41 коп.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що позивачем представлено достатньо об`єктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідачем позовні вимоги не спростовані, суд прийшов до висновку, що позов ТОВ Парашар Індастріз до відповідача 1: Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування, до відповідача 2: та Міністерства соціальної політики України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог:Львівська обласна державна адміністрація про стягнення 2 865520,37грн. є обґрунтованим та підлягає до задоволення з урахуванням уточнених (зменшених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 1303 від 18.10.2018 року на суму 42982,81 грн., платіжне доручення № 1582 від 4.03.2019 року на суму 344,64 грн., платіжне доручення № 1527 від 15.02.2019 року на суму 2155,66 грн. про сплату судового збору.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, слід покласти на сторін пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд, - ВИРІШИВ:

1. Зменшені (уточнені) позовні вимоги задоволити.

2. Стягнути з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування (79052, м. Львів, вул. Рудненська, буд. 10, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Парашар Індастріз» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 17, оф. 224, ) суму основного боргу за договором у розмірі 2686317 (два мільйони шістсот вісімдесят шість тисяч триста сімнадцять) грн. 00 коп., 3% річних в сумі 78 764 (сімдесят вісім тисяч сімсот шістдесят чотири) грн. 63 коп. та 189 607 (сто вісімдесят дев`ять тисяч шістсот сім) грн. 41 коп.

3. Стягнути з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування (79052, м. Львів, вул. Рудненська, буд. 10, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Парашар Індастріз» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 17, оф. 224, ) судові витрати в сумі 44320 (сорок чотири тисячі триста двадцять) грн. 33 коп.

4. Повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Парашар Індастріз» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 17, оф. 224, ) суму надмірно сплаченого судового збору в розмірі 1162 (одна тисяча сто шістдесят дві) грн. 77 коп.

5. Наказ видати, в порядку ст. 327 ГПК України, після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 28.05.2019 р.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку ст. 256 ГПК України.

Суддя Пазичев В.М.