УХВАЛА

28 травня 2019 року

м. Київ

Справа № 904/4156/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Пількова К. М. - головуючого, Кушніра І. В., Чумака Ю. Я.,

учасники справи:

позивач - Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

представник позивача - Слівінський М. О.

відповідач - Державне підприємство "Східний гірничо-збагачувальний комбінат"

представник відповідача - Павловський Р. В.

розглянувши касаційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2018 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.03.2019 у справі

у справі за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат"

про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

12.09.2018 Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - Позивач) звернулося до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - Відповідач) з позовом про стягнення інфляційних втрат у сумі 3 336 028,7 грн та 3 % річних у сумі 1 473 603,28, 8 158 473,47 грн пені.

Позовна заява мотивована порушенням Відповідачем встановлених строків оплати поставленого за Договором купівлі-продажу від 11.12.2017 № 8-020-SD-17-00763 (далі - Договір) уранового оксидного концентрату (далі - УОК).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2018 позов задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" 3 309 760,00 грн інфляційних нарахувань, 1 429 689,86 грн річних; в решті позову відмовлено.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 12.03.2019 змінено рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2018, шляхом викладення абзацу 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Стягнути з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (52210, м. Жовті Води Дніпропетровської області, вул. Горького, 2; ідентифікаційний код 14309787) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3; ідентифікаційний код 24584661) 3 309 760,00 грн - інфляційних нарахувань, 1 473 603, 28 грн. - річних та 71 750,45 грн - витрат по сплаті судового збору"; в іншій частині рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2018 залишив без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що, з огляду на положення статті 231 Господарського кодексу України (далі - ГК України), чинне законодавство поділяє неустойку на законну та договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого неустойка стягується і конкретний її розмір. Відповідно до пункту 4.2 укладеного сторонами договору за кожний день прострочення виконання зобов`язань винна сторона повинна сплатити штрафні санкції у розмірі, передбаченому статтею 231 ГК України, від обсягу невиконаних зобов`язань. Однак у наведеному пункті договору сторони не визначили, яка саме частина статті 231 ГК України є підставою для сплати відповідачем штрафних санкцій та не встановили конкретного розміру (відсотку) штрафної санкції (пені), яка в силу частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини четвертої статті 231 ГК України підлягає обчисленню саме у відсотках. Договір, який є підставою для застосування договірної неустойки, містить не її розмір, а лише відсилання до норми законодавства, якою передбачені різні підстави стягнення та обчислення штрафних санкцій, зокрема частин другої, четвертої, шостої статті 231 ГК України. Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" у випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Між тим, частина шоста статті 231 ГК України, на яку посилається Позивач в обґрунтування стягнення пені, не є такою нормою законодавства, яка встановлює обов`язок та умови сплати пені, тобто є безумовною підставою для стягнення неустойки в силу закону, а відтак не може бути застосована у даному випадку. Отже умовами укладеного сторонами договору у цій справі не встановлено розміру пені за порушення виконання грошового зобов`язання, а частина шоста статті 231 ГК України також не встановлює порядок його визначення у договорі, виходячи з облікової ставки Національного банку України.

У поданій касаційній скарзі Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" не погоджується з наведеними висновками суду апеляційної інстанції, просить скасувати прийняті у справі судові рішення, посилаючись на те, що судами відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення пені з порушенням частини шостої статті 231 ГК України, оскільки зазначеною нормою чітко визначений розмір пені - облікова ставка НБУ.

Ухвалою Верховного Суду від 26.04.2019 відкрито провадження за касаційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2018 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.03.2019, призначено розгляд справи на 28.05.2019.

Водночас, Верховним Судом у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів розглядалась справа № 904/5922/17 за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення 13 543 978, 85 грн. У постанові від 20.06.2018 у цій справі, залишаючи без змін оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій про часткову відмову у позові, Суд виходив з обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій про те, що чинне законодавство поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого нейстойка стягується і конкретний її розмір. Згідно з пунктом 4.2 укладеного сторонами договору за кожний день прострочення виконання зобов`язань винна сторона повинна сплатити штрафні санкції у розмірі, передбаченому статтею 231 ГК України, від обсягу невиконаних зобов`язань. Однак, у пункті 4.2 Договору сторони не визначили, яка саме частина статті 231 ГК України є підставою для сплати відповідачем штрафних санкцій та не встановили конкретного розміру (відсотку) штрафної санкції (пені), яка в силу частини третьої статті 549 ЦК України та частини четвертої статті 231 ГК України підлягає обчисленню саме у відсотках. Верховний Суд констатував, що в тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Між тим, частина шоста статті 231 ГК України, на яку посилається позивач в обґрунтування стягнення пені, не є такою нормою законодавства, яка встановлює обов`язок та умови сплати пені, тобто є безумовною підставою для стягнення неустойки в силу закону, а відтак не може бути застосована у даному випадку. Відтак Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що умовами Договору взагалі не встановлено розміру пені за порушення виконання грошового зобов`язання, а частина шоста статті 231 ГК України також не встановлює конкретного розміру (відсотку) пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі, виходячи з облікової ставки Національного банку України.

Розглядаючи справу № 904/4156/18, Суд вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування зазначених норм права, викладених у постанові Верховного Суду, прийнятій 20.06.2018 у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів у справі № 904/5922/17.

Відповідно до частини другої статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

З огляду на викладене справа № 904/4156/18 Господарського суду Дніпропетровської області підлягає передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Справу № 904/4156/18 за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення суми передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Пільков

Судді І. В. Кушнір

Ю. Я. Чумак