УХВАЛА

м. Київ

27.05.2019Справа № 910/2949/19

За позовом ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 )

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідного центру "Нафтохім"

(03039, АДРЕСА_3; ідентифікаційний код: 13694889)

2) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 )

3) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Звєрькової Наталії Володимирівни ( 03190, м. Київ, вул. Тешебаєва, буд. 57 )

про визнання недійсними договорів, визнання недійсними та скасування рішень державного

реєстратора

Суддя Літвінова М.Є.

Без виклику представників учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

07.03.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідного центру "Нафтохім", ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Звєрькової Наталії Володимирівни про визнання недійсними договорів, визнання недійсними та скасування рішень державного реєстратора.

Обгрутовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що як Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2017 так і Договір поділу від 18.01.2018 були укладені представниками відповідача 1 без достатнього обсягу повноважень на їх вчинення. Також, вартість об`єкта за Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2017 була занижена в декілька разів. Крім того, як зазначив позивач, предметом Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2017 був, зокрема, гараж, який було знесено, а назва, перелік та площа об`єктів нерухомого майна є зовсім іншими, ніж ті, що зареєстровані нотаріусом.

Також, позивач зазначив, що рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Звєрькової Наталії Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийняті з порушенням Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Порядку державної реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

За таких обставин, позивач просить суд: 1) визнати недійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-дослідним центром "Нафтохім" та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 2702;

2) визнати недійсним Договір поділу від 18.01.2018, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-дослідним центром "Нафтохім" та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 89;

3) визнати недійсними та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Звєрькової Наталії Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень:

- №39060650 від 29.12.2017 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 11/100 часток від цілісного майнового комплексу, загальною площею 2279,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , номер запису про право власності 24251255;

- №39232405 від 17.01.2018 про реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-дослідним центром "Нафтохім" на 89/100 часток від цілісного майнового комплексу, загальною площею 2279,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , номер запису про право власності 24414256;

- №39262231 від 18.01.2018 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на будівлю адміністративного корпусу в літері Г, загальною площею 186 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , номер запису про право власності 24441161;

- №39262886 від 18.01.2018 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на будівлю гаража в літері Д, загальною площею 68,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , номер запису про право власності 24441624;

- №39263211 від 18.01.2018 про реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-дослідним центром "Нафтохім" на будівлю адміністративного корпусу в літері А, загальною площею 959,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , номер запису про право власності 24441896;

- №39263446 від 18.01.2018 про реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-дослідним центром "Нафтохім" на будівлю адміністративного корпусу в літері Б, загальною площею 931,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , номер запису про право власності 24442119;

- №39263644 від 18.01.2018 про реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-дослідним центром "Нафтохім" на будівлю магазину в літері В , загальною площею 84,4 кв .м. , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , номер запису про право власності 24442287;

- №39263875 від 18.01.2018 про реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-дослідним центром "Нафтохім" на будівлю погребу в літері Є , загальною площею 49,7 кв.м. , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , номер запису про право власності 24442542.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 у справі № 910/2949/19 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.04.2019 року.

01.04.19 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача 1 надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

У підготовчому засіданні 01.04.2019 представник позивача подав заяву по справі.

В підготовчому засіданні 01.04.2019 представник відповідача 3 подав відзив на позовну заяву.

Представник відповідача 2 у підготовче засідання 01.04.2019 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Судом у підготовчому засіданні 01.04.2019 постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання у зазначеній справі до 17.04.2019, яку занесено до протоколу судового засідання.

16.04.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідачів 1, 2 надійшов відзив на позовну заяву.

16.04.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача 1 надійшло клопотання про визнання явки позивача обов`язковою та клопотання про зупинення провадження у справі.

17.04.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідачів 1, 2 надійшов відзив на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 17.04.2019 судом з`ясовано думку представників сторін щодо розгляду клопотання про витребування доказів, яке наявне в прохальній частині позовної заяви.

Представник позивача підтримав подане клопотання.

Представник відповідачів 1 - 2 заперечив щодо задоволення клопотання про витребування доказів.

Судом у підготовчому засіданні 17.04.2019 розглянуто клопотання про витребування доказів, яке наявне в прохальній частині позовної заяви та вирішено відмовити в його задоволенні з огляду на порушення вимог статті 81 Господарського процесуального кодексу України, а саме позивачем не зазначено який доказ витребовується; заходів, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, доказів вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу та причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Судом відкладено вирішення питання щодо клопотання про зупинення провадження у справі та клопотання про визнання явки позивача обов`язковою до встановлення фактичних обставин справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2019 підготовче засідання відкладено на 27.05.2019 року.

23.05.2019 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій позивач просить суд:

- накласти арешт на все майно Товариства з обмеженою відповідальністю -духово дослідний центр «НАФТОХІМ» (ідентифікаційний код 13694889), в тому числі наступні об`єкти нерухомості:

- будівля адміністративного корпусу, А загальною площею 959,5 кв. м.;

- будівля адміністративного корпусу, Б загальною площею 931,4 кв. м.;

- будівля магазину, В загальною площею 84,4 кв. м.;

- будівля погрібу, Є загальною площею 49,7 кв. м.;

- накласти арешт на наступні об`єкти нерухомості, що належать ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_2 ):

- будівля адміністративного корпусу, Г, загальною площею 186 кв. м.;

- будівля гаражу, Д загальною площею 68,7 кв. м.

- Заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Науково дослідний центр НАФТОХІМ» (ідентифікаційний код 13694889) вчиняти певні дії, а саме - заборонити здійснювати відчуження у будь-який спосіб нерухомого майна - чотирьох будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна: 000; 000; 000; 000).

- Заборонити ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_2 ) вчиняти певні дії, а саме - заборонити здійснювати відчуження у будь-який спосіб нерухомого майна - двох будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна: 000; 000).

Відповідно до частини 1 статті 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, що подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням. У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін (частини 3, 4 статті 140 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з приписами частини 5 статті 140 Господарського процесуального кодексу України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Положеннями частини 6 статті 140 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Оцінивши обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд вважає подану заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі "Горнсбі проти Греції" зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, господарський суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до змісту якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає вимогам Європейського суду зазначеним вище.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З аналізу положень статті 136 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за замістом частини 2 статті 136 Господарського процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

Частиною 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 4 статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Системний аналіз положень частини 1 статті 136 і 137 Господарського процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені у ч.ч. 2, 5, 6, 7 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України).

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 13, 15, 74 Господарського процесуального кодексу України (змагальність сторін та пропорційність у господарському судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), господарський суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

У позовному провадженні під час накладання арешту на грошові суми відповідача слід обмежувати арештовані кошти розміром суми позову та можливих судових витрат. Накладення господарським судом арешту на рахунки боржника чинним законодавством не передбачене, але господарський суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат.

Разом з тим, статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням зазначених принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Принцип рівності перед законом і судом в процесуальному аспекті означає рівність суб`єктивних процесуальних прав усіх учасників судового процесу незалежно від їх особистих якостей (правового статусу, майнового стану), визначення процесуального становища учасників судочинства тільки процесуальним законодавством і ніяким іншим, визначення процесуального порядку розгляду справ певною процесуальною формою.

В матеріальному аспекті принцип рівності повинен розумітися так, що до всіх учасників процесу матеріальний закон має застосовуватися однаково (право є застосуванням рівного масштабу до різних осіб).

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони в процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

18 січня 2018 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, як учасниками спільної часткової власності цілісного майнового комплексу, укладено договір поділу нерухомого майна, а саме - цілісно-майнового комплексу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3.

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову позивач вказує на те, що у нього є наявні небезпідставні побоювання, що під час вирішення даного спору та вищевказаних справ у суді, відповідач 1 безперешкодно може відчужити належне йому майно, що в подальшому, унеможливить виконання рішення суду. Такі дії призведуть до порушення прав Позивача, позбавлення прав на майно, як учасника Товариства, позбавлення прав на отримання дивідендів (розмір яких зменшився після відчуження майна за оспорюваними договорами та може зменшитись знову при черговому відчуженні майна Товариством).

Позивач вважає, що укладенням оспорюваного договору, його права були суттєво порушені, зокрема: цілісно-майновий комплекс є єдиним майном, що належить Відповідачу 1, вартість якого суттєво впливає на розмір частки учасника, що підлягає виплаті у разі виходу (чи виключення) учасника зі складу засновників Товариства; відчуження частини цілісно-майнового комплексу вплинуло на майновий актив Товариства, учасником якого є Позивач, що впливає на його право отримати частку майна при виході чи виключення; відчуження частини цілісно-майнового комплексу відбувалося за заниженою вартістю від ринкової ціни, що вплинуло як на розмір дивідендів, які повинні були виплачуватися учасникам, так і на загальну вартість майна Товариства, яка враховується при виплаті у разі виходу (чи виключення) учасника зі складу засновників Товариства; поділ цілісно-майнового комплексу на окремі об`єкти нерухомості створює передумови для продажу певних об`єктів без обговорення доцільності відчуження нерухомості на загальних зборах учасників. Це дає можливість мажоритарним власникам нехтувати думкою міноритаріїв та відчужувати об`єкти нерухомості пов`язаним особам, у тому числі за заниженою вартістю. Таким чином, може бути відчужена значна частина цілісно-майнового комплексу, що вплине на виплату дивідендів учасникам Товариства (у тому числі Позивачу) чи вартості частки при виході учасника.

Проте, на переконання суду, наведені позивачем обставини самі по собі не є достатньою підставою в розумінні статті 136 Господарського процесуального кодексу України для забезпечення позову.

Приймаючи до уваги те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем 1 здійснюються дії щодо відчуження майна, яке знаходиться у відповідача 1, а доводи позивача ґрунтуються лише на припущеннях, суд не вбачає підстав для задоволення даної заяви про забезпечення позову.

Позивачем всупереч вимог частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України не надано будь-яких належних доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Таким чином, за висновком суду, позивач лише формально посилається на побоювання щодо відчуження відповідачем 1 майна і не наводить жодного обґрунтування наявності правових підстав (з посиланням на відповідні докази) для застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та зобороною вчиняти певні дії.

Приймаючи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, дані про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів також не наведені, суд не вбачає підстав для задоволення заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладені обставини, виходячи з вимог процесуального закону, який регулює підстави забезпечення позову та заходи забезпечення позову, зокрема з вимог статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні поданої позивачем заяви про забезпечення позову з огляду на відсутність доказів та обґрунтованих мотивів, які б могли свідчити, що невжиття заходів до забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Керуючись статтями 136-140, 234 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,-

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

2. Ухвала набирає законної сили 27.05.2018 року та може бути оскаржена в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя М.Є. Літвінова