ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/11924/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Насіння Чернігівщини"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Руденко М.А., судді Дідиченко М.А., Смірнова Л.Г.) та на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2018 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Насіння Чернігівщини"

до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство "Чернігівобленерго"

про визнання незаконним та скасування наказу в частині,

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Приватне акціонерне товариство "Насіння Чернігівщини" (далі-позивач), просило визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (далі-відповідач) від 26.07.2013 № 532 (далі-Наказ) в частині віднесення об`єктів, що увійшли до статутного фонду Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Чернігівобленерго", а саме: будівля ТП- РП ТП-352 (далі-ТП-352), у переліку майна за № 5818, яке затверджено Наказом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Наказ є незаконним, оскільки не відповідає законодавству, яке діяло на момент його прийняття, та він порушує майнові права позивача, оскільки ТП-352 належить позивачу на праві власності згідно відповідного свідоцтва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2018, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2019, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати вище вказані судові рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги позивач посилався на те, що ТП-352 є власністю позивача, оскільки вона увійшла до статутного фонду позивача при корпоратизації та була зареєстрована у встановленому законом порядку. Позивач вказує, що суди не дослідили акт приймання-передачі майна та аудиторський висновок та не звернули уваги на те, що відповідач видав Наказ із перевищенням наданих йому повноважень.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити без змін вказані судові рішення, посилаючись на те, що судами у відповідності до норм матеріального та процесуального права надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідачем прийнято Наказ, за зверненням Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго", з урахуванням поданих відповідних документів, яким затверджено перелік нерухомого майна, що увійшло до статутного фонду Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Чернігівобленерго" під час корпоратизації, станом на 01.07.1995, зокрема ТП-352, згідно з додатком до Наказу, відповідність якого підтверджено аудиторським висновком Товариства з обмеженою відповідальністю "Аудиторська компанія "Аваль" від 26.04.2013.

Також встановлено, що Наказ було видано відповідно до наказу Фонду державного майна України від 25.11.2003 № 2097 "Про затвердження Положення про впорядкування передачі об`єктів нерухомого майна, приватизованих у складі цілісного майнового комплексу або переданих до статутного фонду господарського товариства", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 23.12.2003 № 1201/8522.

Суди встановили, що позивач в підтвердження належності йому на праві власності ТП-352 подав, зокрема свідоцтво про право власності на об`єкти нерухомості за адресою: м.Чернігів, вул.Любченка, 3 (перейменована в подальшому на вулицю Володимира Дроздова), яке складається з щитової В-1 пл.50,8 кв.м (далі-Свідоцтво), яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 19.02.2001 № 37, документи на користування земельною ділянкою, а також посилався на рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.01.2017 у справі № 927/1046/16, тоді як ТП-352 знаходиться за іншою адресою - Чернігівська область, Чернігівський район

Крім того встановлено, що відповідачем було подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач був наділений правом здійснювати функції з управління об`єктами державної власності, що належить до сфери його управління, тому він вправі був видавати Наказ. При цьому суди вказали на те, що позивачем не доведено належності йому на праві власності ТП-352. Відхиляючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суди послалися на те, що у задоволені позову відмовлено по суті через недоведеність позовних вимог, тому підстави для задоволення заяви відсутні.

Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні виходячи із наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Пунктом 1.4 Положення про впорядкування передачі об`єктів нерухомого майна, приватизованих у складі цілісного майнового комплексу або переданих до статутного фонду господарського товариства, яке затверджено наказом Фонду державного майна України від 25.11.2003 № 2097 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23.12.2003 за № 1021/8522, яке було чинне на час прийняття Наказу, встановлено, що підлягають підтвердженню права власності тільки на об`єкти нерухомого майна під час приватизації або створення господарських товариств, будівництво яких (на дату оцінки) було закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку і перебувають на балансі товариства.

Відповідно до пункту 2.1 наведеного Положення, при створенні відкритого акціонерного товариства (при перетворенні підприємства у відкрите акціонерне товариство) у процесі приватизації (корпоратизації) передача об`єктів нерухомого майна проводиться на підставі наказів засновників відкритих акціонерних товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації) з актом приймання-передавання нерухомого майна до статутного фонду відкритого акціонерного товариства, який готується за окремою формою, що наведена в додатку 1. У разі перетворення у відкрите акціонерне товариство підприємства із змішаною формою власності нерухоме майно передається актом приймання-передавання нерухомого майна за формою, що наведена в додатку 2.

Згідно пункту 2.3 зазначеного Положення, підтвердження права власності на нерухоме майно проводиться на підставі таких документів: дані інвентаризаційних описів основних фондів, складені на дату оцінки об`єкта; копія державного акта про право власності на землю або на право постійного користування земельною ділянкою; акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу або акт оцінки вартості майна; акти державних комісій про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (у разі наявності); перелік нерухомого майна, що є власністю орендаря (для орендних підприємств за станом на дату оцінки), із зазначенням вартості, інвентарного номера та місцезнаходження; завірені копії установчих документів, які підтверджують правонаступництво приватизованого акціонерного товариства; аудиторський висновок (у разі відсутності документів, що стосуються бухгалтерського обліку); затверджений план приватизації (план розміщення акцій) або нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу об`єкта приватизації.

Встановивши, що Наказ був прийнятий згідно Положення та на підставі відповідного звернення Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго", з доданими до нього необхідними документами, суди дійшли вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Із встановлених ним обставин справи вбачається, що у відповідача, який є засновником Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго" були правові підстави для прийняття Наказу щодо затвердження переліку нерухомого майна, яке увійшло до статутного фонду даного товариства, зокрема ТП-352.

При цьому судами вірно зазначено про те, що рішенням Господарського суду Чернігівської області від 24.01.2017 у справі № 927/1046/16 не встановлено факту набуття позивачем права власності на ТП-352, що свідчить про відсутність порушеного права позивача, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Так, місцевим господарським судом у даній справі, що переглядається у касаційному порядку, встановлено, що у рішенні Господарського суду Чернігівської області від 24.01.2017 року по справі №927/1046/17 зазначено, що Судом оглянуто нежитлову будівлю В-1, за адресою м.Чернігів, вул. Володимира Дрозда, 3 (стара назва - вул. Любченка) ("Щитова"), загальною площею 42,3 кв.м, яка складається з чотирьох приміщень, де знаходиться комплектна трансформаторна підстанція ТП - 352 та встановлено, що в 1-му приміщенні знаходиться трансформатор із заводським номером №11903 з потужністю 250 кВт., 2-е приміщення де знаходиться трансформатор №5955 з потужністю 250 кВт., 3-є та 4-е приміщення, де знаходиться обладнання в металевих шафах та металевих коробах для перетворення і розподілу електричної енергії, що є частиною трансформаторної підстанції. При цьому, наявність свідоцтва на права власності на нерухоме майно нежитлову будівлю «Щитова» не є підставою, що підтверджує факт права власності на обладнання трансформаторної підстанції, що знаходиться в будівлі «Щитова».

Також суди оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, дійшли обґрунтованого висновку, що майно, яке відображене у Свідоцтві - а саме щитова, та у Наказі - а саме трансформаторна підстанція ТП-352, не є одним і тим же самим майном.

Позивач не довів, що вказана щитова та трансформаторна підстанція ТП-352 є одним і тим же самим майном.

Більш того, із встановлених судами обставин вбачається, що позивач не подав доказів, які б свідчили про його право власності на ТП-352, що виключало підстави вважати, що Наказ зачіпає його права та охоронювані законом інтереси.

При цьому із судових рішень вбачається, що судами досліджено акт приймання-передачі майна та аудиторський висновок, і на підставі досліджених доказів суди дійшли наведених правових висновків.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності оскаржених судових рішень, а аргументи, викладені у відзиві щодо законності та обґрунтованості оскаржених судових актів, знайшли своє підтвердження.

Посилання позивача на те, що приймаючи Наказ, відповідач перевищив надані йому повноваження, були предметом дослідження в апеляційному суді, який надав їм належу правову оцінку та відхилив з огляду на безпідставність, і не вбачається, що у цій частині судові рішення є незаконними.

В силу частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскаржених рішень немає.

Відповідно до приписів статті 315 частини першої пункту 4 підпункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за розгляд касаційної скарги у справі належить покласти на позивача.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Насіння Чернігівщини" залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 у справі Господарського суду міста Києва № 910/11924/17, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов