ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2019 р. Справа№ 910/14626/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача Касіч А.М. - в.о. директора; довіреність № 9-К від 24.05.2019 року;

від відповідача не прибув;

від третьої особи не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2019 року (дата складення повного тексту 01.03.2018 року)

у справі № 910/14626/18 (суддя: Привалов А.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Білоцерківське птахопідприємство"

до Акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню

Встановив

Приватне акціонерне товариство "Білоцерківське птахопідприємство" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (далі - відповідач) про визнання виконавчого напису нотаріуса № 19075, вчиненого 12.09.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що відповідачем здійснено подвійне стягнення грошових коштів за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 41.06-13/1-98 від 13.06.2018 року. Крім того, позивач зазначав, що умовами кредитного договору не передбачалось задоволення вимог кредитора в позасудовому порядку, тобто на підставі виконавчого напису нотаріуса, а також відповідачем не направлялась вимога на адресу позивача щодо погашення суми заборгованості за кредитним договором.

Господарський суд міста Києва задовольнив позов повністю своїм рішенням від 21.02.2019 року (повний текст складено 01.03.2019 року).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Укрсоцбанк" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в даній справі та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності порушення зобов`язання за кредитним договором чи наявності спору щодо заборгованості (щодо її розміру, строків, за які вона нарахована, тощо).

Так, скаржник вказав, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що приватний нотаріус не мав права вчиняти спірний виконавчий напис 12.09.2017 року.

Також, скаржник вказав, що посилання позивача на те, що виконавчим написом від 17.05.2010 року №3343 встановлено факт, що банком вже було направлено на адресу позивача претензію №27.02/67-3813 від 13.11.2009 року з вимогою погасити існуючу заборгованість за кредитом, а тому вчинення оспорюваного виконавчого напису від 12.09.2017 року №19075 є подвійним стягненням не заслуговують на увагу, оскільки в межах виконавчого напису 12.09.2017 року №19075 вказаний інший борговий період, а саме з 12.09.2016 року по 12.09.2017 року, право вимоги по якому настало з врахуванням помісячного графіку погашення кредиту.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2019 року справу № 910/14626/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2019 року у справі № 910/14626/18.

У судовому засіданні 27.05.2019 року позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін.

Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що нотаріус повинен був відмовити у вчиненні нотаріальної дії з підстав, передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат» через те, що вчинення такої дії суперечить законодавству України, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Також, у виконавчому написі №19075 від 12.09.2017 року неповний зміст згідно ст. 89 Закону України «Про нотаріат», а саме не зазначено розмір плати за вчинення виконавчого напису та зазначений незаконний строк пред`явлення до виконання, а саме всупереч ст. 91 Закону України «Про нотаріат».

Представники скаржника та третьої особи у судове засідання 27.05.2019 року не з`явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 08.04.2019 року на відповідні адреси.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника позивача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦУМ Лєйдіз Стайл" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.06.2008 року між ЗАТ "Білоцерківське птахопідприємство" та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" був укладений договір про надання невідновлюваної кредитної ліній № 41.06-13/1-98 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого кредитор зобов`язується надавати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, надалі за текстом - "кредит", на умовах визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.4. кредитного договору, в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань перед кредитором за цим договором щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (пені, штрафу), а також інших витрат щодо задоволення вимог кредитора за договором, кредитор укладає з позичальником договір іпотеки №02-10/2335 від 13.06.2008 року, згідно з яким предметом іпотеки виступає нерухоме майно, а саме: комплекс, нежитлові будівлі літ. А, Б, В, Г, Д, Е, загальною площею 1327,1 кв.м, що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Біла Церква вул. Сквирське шосе, 176-К, заставною вартістю 2735 400,00 грн, що зо офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору становить 563 500,40 доларів США.

Кредитор має право у випадках, передбачених у п. 2.8., 2.12.3. цього договору, у разі порушення позичальником зобов`язань, зазначених у ви. 3.3.3.-3.3.17 цього договору, а також, у разі порушення позичальником або третьою особою (заставодавцем, поручителем) обов`язків, встановлених договорами, зазначеними з п.1.4. цього договору, за письмовим повідомленням кредитора до позичальника, в односторонньому порядку розірвати цей договір, що має наслідком дострокове, протягом 30 (тридцяти) календарних днів від дня отримання позичальником відповідної письмової вимоги кредитора, виконання позичальником всіх своїх зобов`язань за договором, а саме: повернення кредиту, сплату процентів, комісій, а також сплати можливої неустойки (пені, штрафу) та відшкодування збитків, завданих простроченням виконання. після погашення зазначених вимог цей договір вважається розірваним (п. 3.2.7. кредитного договору).

Згідно п. 1.4 кредитного договору, в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед кредитором був укладений іпотечний договір за № 02-10/2335 від 13.06.2008 року.

Відповідно до п. 3.2.7 кредитного договору, відповідач надіслав позивачу претензію №27.02/67-3813 від 13.11.2009 року про розірвання договору та повернення всієї суми заборгованості.

04.06.2010 року РВ ДВС Білоцерківського МРУЮ було відкрито виконавче провадження ВП №19622319 з виконання виконавчого напису нотаріусу реєстраційний № 3343, вчиненого 17.05.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. про звернення стягнення на комплекс нежитлових будівель, який складається з "А" - адмінбудинку, "Б" - прохідної, "В" - ТП, "Г" - гаражів, "Д" - склад, "Е" - інкубаторний цех, належні на основі права власності ЗАТ "Білоцерківське птахопідприємство" за реєстраційним № 6805605, місцезнаходження: Київська обл., м. Біла Церква вул. Сквирське шосе, 176-К для задоволення вимог АКБ СР КМФ "Укрсоцбанк" на підставі договору іпотеки.

10.08.2012 року згідно протоколу № 2-064/12/БЦР-і про проведення прилюдних торгів продано нерухоме майно ПрАТ "Білоцерківське птахопідприємство", яке було предметом іпотеки та забезпеченням виконання зобов`язань перед АКБ СР "Укрсоцбанк" по кредитному договору від 13.06.2008 року.

12.09.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №19075, про стягнення на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" заборгованості, що виникла по договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 41.06-13/1-98 від 13.06.2008 року, боржником за яким є ЗАТ "Білоцерківське птахопідприємство".

У вказаному виконавчому написі зазначено:

- строк платежу по кредитному договору настав, боржником допущено прострочення платежів:

- стягнення частини боргу проводиться за період з 12.09. 2016 року по 12.09.2017 року:

- сума частини боргу складається з: строкова заборгованість - 30037,00 дол. США; прострочена заборгованість - 295 833,00 дол. США; строкова заборгованість по нарахованих % -1 520,72 дол. США; прострочена заборгованість по нарахованих % - 333 289,36 дол. США; строкова заборгованість по нарахованих комісіях - 54,31 дол. США; прострочена заборгованість по нарахованих комісіях - 13 204,19 дол. США:

- сума частини боргу становить 673 938,58 дол. США, та сума плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису.

23.08.2018 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального юстиції у Київський області Василевич Т.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №57064040 за виконавчим написом нотаріуса №19075 від 12.09.2017 року.

Відповідно до ст. 18 Цивільного кодексу України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 87 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Згідно з ч. 2 ст. 87 Закону України "Про нотаріат", перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (ст. 88 Закону України "Про нотаріат").

Відповідно до р. 3 гл. 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріуса України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, встановлені умови за яких вчиняються виконавчі написи нотаріуса, а саме: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Згідно п. 5.1. розділу 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МінЮсту № 296/5 від 22.02.2012 року виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість. Якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, він може бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріальних документів (п.5.1 розділу 16 порядку).

Тобто, обов`язковою умовою для стягнення заборгованості на підставі виконавчого напису нотаріуса є відсутність спору щодо такої заборгованості, тобто її безспірний характер.

Так, велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 320/8269/15-ц наголосила, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого (постанова Верховного Суду України від 05.07.2017р. у справі № 6-887цс17). При цьому, лише та обставина, що у виконавчому написі зазначено більшу суму заборгованості за кредитом, ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору про розмір заборгованості (постанова Верховного Суду України від 20.05.2015 року у справі № 6-158цс15). Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення зазначеної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, наведеній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України "Про нотаріат"). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 року у справі № 6-887цс17).

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є не обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно ч. 1 ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач на підставі п. 3.2.7 кредитного договору надіслав позивачу претензію № 27.02/67-3813 від 13.11.2009 року про розірвання договору та повернення всієї суми заборгованості.

Тобто, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за його користування, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України змінив строк виконання основного зобов`язання.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №444/9519/12).

Тобто, кредитний договір припинив свою дію з того моменту, як відповідач скористався своїм правом на дострокове стягнення усієї заборгованості за кредитним договором в порядку п. 3.2.7 Кредитного договору та ст. 1050 Цивільного кодексу України, тобто з 13.11.2009 року.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача) були відсутні підстави для нарахування відсотків за користування кредитом за період з 12.09.2016 року по 12.09.2017 року, відповідно і неустойки за цей період, оскільки зазначене законом не передбачено.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем нотаріусу не було надано документів, які б підтверджували, що стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, а тому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. не виконано вимоги ст. 88 Закону України " Про нотаріат".

Згідно ст. 50 Закону України "Про нотаріат", нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про неправомірність вчинення нотаріусом спірного виконавчого напису.

При цьому, колегія суддів відзначає, що матеріали справи не містять, а відповідачем не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів зворотного.

Твердження скаржника, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності порушення зобов`язання за кредитним договором чи наявності спору щодо заборгованості (щодо її розміру, строків, за які вона нарахована, тощо) спростовуються матеріалами справи та висновками суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по якому були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянтів.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2019 року у справі №910/14626/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/14626/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

Є.Ю. Пономаренко

Дата складення повного тексту 03.06.2019 року.