ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2019 р. Справа№ 911/565/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Бовсуновська Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Птахофабрика Київська»

на рішення Господарського суду Київської області

від 15.11.2018 (повний текст рішення складено 26.11.2018)

у справі № 911/565/18 (суддя Шевчук Н.Г.)

за позовом Національного банку України

до Товариства з обмеженою відповідальністю

«Птахофабрика Київська»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк

«Фінансова ініціатива»

про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним

договором б/н від 06.06.2014 в рахунок часткового погашення

заборгованості за Кредитним договором №12/09/6 від 04.06.2014

В С Т А Н О В И В:

Національний банк України (далі - НБУ, позивач) звернувся до Господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Птахофабрика Київська» (далі - ТОВ «Птахофабрика Київська», відповідач) про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування своїх вимог зазначило про невиконання Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (далі - ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», третя особа) своїх зобов`язань за Кредитним договором №12/09/6 від 04.06.2014 з додатковими угодами до нього, внаслідок чого станом на 24.06.2015 за ним утворилась заборгованість в розмірі 2 135 863 013,70 грн. Оскільки виконання зобов`язань позичальника за цим Кредитним договором забезпечене іпотекою за Іпотечним договором б/н від 06.06.2014, укладеним між НБУ та ТОВ «Птахофабрика Київська», в рахунок часткового погашення заборгованості ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» перед НБУ за Кредитним договором №12/09/6 від 04.06.2014 позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах нерухомого майна, а саме майнового комплексу загальною площею 12 6579 кв. м. за адресою: м. Київ, просп. Броварський, буд. 99 , за початковою ціною 145 866 900,00 грн.

У наданих суду першої інстанції поясненнях, третя особа заперечила щодо ціни предмету іпотеки, вказуючи, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вартістю нижчою від дійсної ринкової вартості призведе до мінімізації погашення заборгованості за Кредитним договором, відповідно і збільшення витрат третьої особи, пов`язаних з виведенням банку з ринку та збільшенням безнадійного кредитного портфеля НБУ.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач подав клопотання про призначення судової експертизи, в якому заперечив проти вказаної позивачем початкової ціни реалізації предмета іпотеки в розмірі 145 866 900 грн. (без ПДВ), визначеної на підставі Звіту про оцінку нежитлової нерухомості нежитлових будівель станом на 17.05.2017, просив призначити судову експертизу, на розгляд якої винести питання щодо документального підтвердження вартості спірних нежитлових будівель та визначення дійсної ринкової вартості заставленого майна станом на 17.05.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва суду від 31.05.2018 у справі № 911/565/18 призначено судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. На вирішення судової експертизи винесено питання щодо ринкової вартості нерухомого майна, а саме майнового комплексу загальною площею 12 6579 кв. м. за адресою: м. Київ, просп. Броварський, буд. 99 . Витрати на проведення експертизи покладено на ТОВ «Птахофабрика Київська». Провадження у справі зупинено до повернення з експертної установи матеріалів справи.

Однак, супровідним листом №14490/14491/18-42 від 21.09.2018 Київський науково-дослідний інститут судових експертиз повернув матеріали справи №911/565/18 через нездійснення попередньої оплати судової експертизи, в зв`язку з чим ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2018 провадження у справі №911/565/18 поновлено.

У наданому суду першої інстанції клопотанні про долучення документів до матеріалів справи, відповідач вказував на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні. Зокрема, вказував на неправомірність зазначення позивачем початкової ціни продажу предмета іпотеки, мотивуючи тим, що звіт, яким визначено ринкову оцінку предмета іпотеки містить ряд помилок, а термін його дії станом на момент розгляду справи закінчився. До згаданого клопотання відповідачем долучено звіт про оцінку майна: Єдиного майнового комплексу загальною площею 126 579,0 кв.м. за адресою: м. Київ, просп. Броварський, буд. 99 та Майнового комплексу загальною площею 5773,7 кв.м. за адресою: Київська обл., Броварський р-н, с. Пухівка, вул. Радгоспна, буд. 37, станом на 25.05.2018 ринкова вартість майна за яким склала 815 416 312,00 грн. без ПДВ.

Рішенням Господарського суду Київської області від 15.11.2018 у справі № 911/565/18 позов задоволено повністю.

В рахунок часткового погашення заборгованості Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» за Кредитним договором від 04.06.2014 №12/09/6 з додатковими договорами, а саме: №1 від 01.12.2014, №2 від 23.12.2014, №3 від 26.02.2014 перед Національним банком України в загальній сумі заборгованості (станом на 24.06.2015) 2 135 863 013, 70 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 2 000 000 000,00 грн.; сума заборгованості по процентах - 135 863 013,70 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки-1 за Іпотечним договором від 06.06.2014, укладеним між НБУ та ТОВ «Птахофабрика Київська», посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. та зареєстрованим за №535, нерухоме майно: Єдиний майновий комплекс загальною площею 126 579 кв. м. за адресою: м. Київ, проспект Броварський, 99, що належить ТОВ «Птахофабрика Київська» на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно за індексним №11571036, виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві державним реєстратором Малишевим М.С. 25.10.2013.

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Не погоджуючись із згаданим рішенням суду, ТОВ «Птахофабрика Київська» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати в частині стягнутого судового збору та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ТОВ «Птахофабрика Київська» на користь НБУ 1762, 00 грн. на відшкодування сплаченого судового збору. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права (ст. ст. 2, 5, 13, 14, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 99, 236, 237 ГПК України) та невірним застосуванням вимог матеріального права (ст. ст. 526, 530, 572, 589, 590, 612, 1049, 1054 ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про судовий збір»). За твердженнями апелянта, наданий позивачем Звіт для підтвердження початкової вартості предмету іпотеки не підлягає використанню, оскільки така оцінка виконана всупереч приписам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав і професійної оціночної діяльності в Україні», вимог Національних стандартів оцінки майна № 1 «Загальні основи оцінки майна і майнових прав» та № 2 «Оцінка нерухомого майна». Крім цього, апелянт стверджував, що оцінка позивача датована 20.02.2017, а тому згідно вимог чинного законодавства втратила своє юридичне значення. При цьому, апелянт зазначив, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у розгляді та задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи Звіту, виконаного на його замовлення, та рецензії на обидва звіти про оцінку майна.

Не зважаючи на наведене за текстом апеляційної скарги, апелянт оскаржив рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення судового збору, обґрунтовуючи це тим, що фактично задовольнивши позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та відкинувши необхідність визначення вартості майна на стадії судового розгляду, суд перекваліфікував позовну вимогу з матеріально-правової та нематеріально-правову, що призвело до невірного розподілу судових витрат.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на позовну заяву, в якому вказував на безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем лише в частині судового збору, однак за змістом апеляційної скарги наведено доводи про оскарження рішення по суті позовних вимог. За твердженнями позивача, станом на даний час сформована судова практика, відповідно до якої вимога заставодержателя по зверненню стягнення на предмет іпотеки оплачується судовим збором, як вимога немайнового характеру, якщо така вимога пред`явлена після вирішення вимоги про виконання основного зобов`язання (стягнення заборгованості тощо). Однак, в даному випадку вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави пред`явлена до звернення до суду з вимогою про виконання основного зобов`язання, відповідно оплачується судовим збором, як вимога майнового характеру. При цьому, ціна позову визначається розміром виконання, на яке претендує заставодержатель за рахунок заставного майна. Щодо наданого відповідачем Звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ «Юридична фірма «Юрісперіус», позивач стверджував, що згідно рецензії Фонду державного майна України такий Звіт визнано таким, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів, є неякісним та непрофесійним та не може використовуватись. Разом з цим, з приводу необхідності зазначення початкової ціни продажу предмету іпотеки, то на підставі ст. ст. 19, 57 Закону України сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж була зазначена в резолютивній частині рішенні суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилась. З огляду на наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення початкової ціни предмета іпотеки в грошовому виразі не має вирішального значення для правильного вирішення спору. Також позивач звертав увагу, що 04.11.2018 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який вступив в силу 04.02.2019 тощо.

Подана апелянтом 25.04.2019 заява про зміну апеляційної скарги, в якій останній просив поновити строк для подачі заяв та клопотань, поновити строк на апеляційне оскарження, прийняти зміну до прохальної частини апеляційної скарги в наступній редакції» скасувати рішення Господарського суду Київської області від 15.11.2018 у справі № 911/565/18 та ухвалити нове, яким в позові відмовити у повному обсязі. Розприділити між сторонами судові витрати», залишена апеляційним судом без розгляду, оскільки за змістом ст. 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Положеннями ч. 1 ст. 119 ГПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 256 ГПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду, ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Оскаржене у даній справі рішення ухвалено судом 15.11.2018, повний текст підписано 26.11.2018, відтак останнім днем апеляційного оскарження цього рішення є 17.12.2018 (з урахуванням вихідних днів).

Як встановлено матеріалами справи, апелянт подав заяву про зміну апеляційної скарги на передодні судового засідання 26.04.2019, призначеного ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2019, тобто з пропуском передбаченого законом строку. При цьому, апеляційний суд не вбачає підстав для поновлення такого строку, а наведені апелянтом доводи для його поновлення вважає безпідставними та необґрунтованими.

Відтак, оскаржуване рішення підлягає перегляду лише в межах доводів первісної апеляційної скарги в частині стягнення судового збору.

В судове засідання апеляційної інстанції 28.05.2019 з`явились представники позивача та відповідача, представник третьої особи не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цих представників за наявними у справі матеріалами.

В цьому ж судовому засіданні 28.05.2019, в яке з`явились представники позивача та відповідача, судом апеляційної інстанції поставлено на розгляд клопотання відповідача про призначення судової експертизи, яке надійшло до суду 04.03.2019.

Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення та підтримав подане ним клопотання про призначення судової експертизи, зокрема, вказуючи на незгоду з визначеною позивачем ціною реалізації предмета іпотеки на підставі Звіту про оцінку нежитлової нерухомості нежитлових будівель.

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, в яких заперечив заявлене відповідачем клопотання про призначення експертизи, зокрема, вказав на те, що аналогічне клопотання заявлялось в суді першої інстанції, однак призначена судом експертиза не була оплачена відповідачем й експертна установа повернула матеріали справи без виконання.

За приписами ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

За змістом ст. 99 ГПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи, і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких неможливо встановити відповідні обставини, суд призначає експертизу у справі.

При цьому, розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши думку представників сторін, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для призначення судової експертизи у справі з огляду на наявність в матеріалах справи доказів щодо встановлення та визначення розміру початкової ціни продажу предмета іпотеки. Разом з цим, судом враховано, що аналогічне клопотання заявлялось відповідачем в суді першої інстанції, проте призначена судом експертиза не була проведена у зв`язку з несплатою за неї коштів відповідачем.

Не погоджуючись із відмовою апеляційного суду у задоволенні клопотання про призначення експертизи, представник відповідача відразу в цьому ж судовому засіданні подав завчасно підготовлений текст заяви про відвід колегії суддів у складі: головуючого судді Дикунської С.Я., суддів Мальченко А.О., Жук Г.А. на 6 аркушах, мотивовану безпідставною відмовою у призначенні необхідної для відповідача експертизи.

За приписами ч. 3 ст. 38 ГПК України відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Після спливу цього строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її позову в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Разом з тим, незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (ч. 4 ст. 35 ГПК України).

За змістом ч. 2 ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

В свою чергу, на підставі ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд на підставі п. 1 ч. 2 цієї статті може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Як вище згадувалось, відвід колегії суддів представником відповідача заявлено поза межами встановленого ч. 3 ст. 38 ГПК України строку та лише після відмови апеляційним судом у задоволенні його клопотання про призначення судової експертизи у справі, що свідчить про зловживання ТОВ «Птахофабрика Київська» своїми процесуальними правами.

Слід зазначити, що правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - винесенню законного та обґрунтованого рішення, а також створенню особам, які беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб.

Господарський процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

Положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі Мусієнко проти України, no. 26976/06, від 20.01.2011).

Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є розумність строків розгляду справи судом, неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч. 3 ст. 2 ГПК України ).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ст. 43 ГПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

За таких обставин, апеляційний суд визнав зловживанням процесуальними правами дії ТОВ «Птахофабрика Київська» із заявлення безпідставного відводу складу суду поза межами встановленого ч. 3 ст. 38 ГПК України процесуального строку та лише після відмови апеляційного суду у задоволенні клопотання останнього про призначення судової експертизи у справі, відтак залишив заяву позивача без розгляду на підставі ч. 3 ст. 43 ГПК України.

Як вище згадувалось, в судове засідання апеляційної інстанції з`явились представники позивача та відповідача, представник відповідача надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 04.06.2014 між Національним банком України (позивачем, кредитором за договором) та ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» (третьою особою, позичальником за договором) укладено Кредитний договір №12/09/6 (Кредитний договір), за умовами п. 1.1 якого кредитор надає позичальнику кредит на суму 2 000 000 000 (два мільярди) гривень на строк з 04.06.2014 до 30.12.2016 шляхом збільшення ліміту за відкритою кредитною лінією відповідно до Кредитного договору від 16.02.2009 №12/09.

Процентна ставка за користування кредитом не підлягає коригуванню, її розмір встановлюється на рівні півтори облікової ставки НБУ та становить 14,25% річних (облікова ставка НБУ станом на 04.06.2014 становить 9,5%).

Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору для нарахування процентів строк користування кредитом за його умовами починається з дня надходження коштів на кореспондентський рахунок позичальника і закінчується в день, який передує даті повернення коштів.

Позичальник нараховує та сплачує нараховані проценти за користування кредитом щомісячно в останній робочий день поточного місяця та одночасно з кінцевим строком погашення кредиту (п. 1.4 Кредитного договору).

Положеннями п.п. 2.1.1, 2.3.2 Кредитного договору сторони погодили, що після його підписання кредитор зобов`язався перерахувати на рахунок позичальника кошти згідно п. 1.1 Кредитного договору, а позичальник, в свою чергу. зобов`язався своєчасно та в повному обсязі виконувати зобов`язання за умовами Кредитного договору, в тому числі повернути кредитору суму кредиту у терміни, визначені Кредитним договором та проценти за користування кредитом.

Також між сторонами укладено ряд Додаткових угод до Кредитного договору, а саме: №1 від 01.12.2014, №2 від 23.12.2014 та №3 від 26.02.2015.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За кредитним договором (ч. 1 ст. 1054 ЦК України) банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин (ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України) повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як встановлено матеріалами справи, позивач на виконання умов Кредитного договору надав третій особі в кредит грошові кошти в розмірі 2 000 000 000, 00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи меморіальним ордерам № від 04.06.2014 та банківськими виписками.

Проте позичальник своїх зобов`язань з повернення кредитних коштів та сплати процентів належним чином та у повному обсязі не виконав, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка станом на 24.06.2015 становила 2 000 000 000, 00 грн. - заборгованість за кредитом та 135 863 013,70 грн. - заборгованість по процентах. Докази сплати заборгованості за Кредитним договором в розмірі 2 135 863 013,70 грн. в матеріалах справи відсутні.

За приписами ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Як встановлено матеріалами справи, 06.06.2014 з метою забезпечення виконання основного зобов`язання, що випливає з Кредитного договору №12/09/6 від 04.06.2014, між Національним банком України (позивачем, іпотекодержателем за договором) та ТОВ «Птахофабрика Київська» (відповідачем, іпотекодавцем за договором) укладено Договір іпотеки (далі - Договір іпотеки), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. та зареєстрований в реєстрі за №535.

За змістом п.п. 5, 5.1 Договору іпотеки іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку належний йому на праві приватної власності єдиний майновий комплекс загальною площею 126 579 кв.м за адресою, м. Київ, проспект Броварський, 99 (предмет іпотеки-1).

Ринкова вартість предмету іпотеки станом на 27.05.2014 відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки, наданого ТОВ «Бізнес центр експертиза», становить 792 755 916 грн.

Відтак, сторони цього Договору оцінюють предмет іпотеки-1 в сумі 792 755 916 грн.

Відповідно до п. 14.8.1 Договору іпотеки іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконанні.

За умовами п. 14.8.2 Договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за Кредитним договором, зокрема у випадку порушення іпотекодавцем та/або позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених умовами Кредитного договору та цього Договору.

Положеннями п. 14.9 Договору іпотеки сторони погодили, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки за умовами цього договору іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи проценти та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмета іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог.

За приписами ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, яка визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених в зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.ч 1, 3 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Закон України «Про іпотеку», як спеціальний закон, регулює відносини у сфері застави нерухомого майна - іпотеки.

За змістом ч. 3 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання, відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням (ст. 11 названого Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку» надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Як встановлено матеріали справи, позивачем направлено на адреси відповідача та третьої особи вимоги про сплату заборгованості за Кредитним договором та попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі несплати боргу. Однак, вимоги Національного банку України були залишені третьою особою та відповідачем без виконання.

Таким чином, в зв`язку з невиконанням ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» зобов`язань за Кредитним договором позивач вправі звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки, укладеним між Національним банком України та ТОВ «Птахофабрика Київська».

За змістом ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 43 Закону України «Про іпотеку» початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Положеннями ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо у розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки означає встановлення її у рішенні суду в грошовому вираженні, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Відповідно до вище згаданої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Положеннями п.5 Договору іпотеки сторони погодили, що вартість предмета іпотеки-1 складає 792 755 916 грн.

При цьому, за матеріалами справи встановлено, що на замовлення позивача з метою визначення вартості заставного майна суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Консалтингова компанія «Увекон» складено Звіт про оцінку нежитлової нерухомості - майнового комплексу за адресою: м. Київ, проспект Броварський, 99, станом на 14.04.2017 ринкова вартість майна склала 145 866 900,00 грн. без ПДВ.

Водночас, відповідач проти визначеної цим висновком вартості майна заперечив вважаючи, що така вартість визначена без обстеження об`єкту оцінки на відповідність технічних характеристик оцінки наявним вихідним даним та інформації про нього, оскільки оцінювачу не було надано доступу до спірного майна й про це експертом зазначено у вищезгаданому Звіті.

Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

За змістом ст. 3 цього Закону датою оцінки є дата, за станом на яку здійснюються процедури оцінки майна та визначається вартість майна. Нормативно-правовими актами з оцінки майна можуть бути передбачені строки дії звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) від дати оцінки або дати її затвердження (погодження) замовником.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

Акт оцінки майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності - органом державної влади або органом місцевого самоврядування самостійно. Якщо процедурами з оцінки майна для складання акта оцінки майна передбачене попереднє проведення оцінки майна повністю або частково суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, звіт про оцінку такого майна додається до акта оцінки майна. Акт оцінки майна підлягає затвердженню керівником органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

Зміст, форма, порядок складання, затвердження та строк дії акта оцінки майна встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.

Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки та його дії стосовно реалізації своєї практичної діяльності з визначених питань, що унеможливлює здійснення судового розгляду справ у спорах про визнання такого звіту недійсним.

Таким чином, враховуючи суттєву різницю в ринковій вартості іпотечного майна у наданому позивачем Звіті, виконаному суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Консалтингова компанія «Увекон», та ціні, погодженій сторонами у Договорі іпотеки, беручи до уваги, що експерт, який проводив оцінку не був попереджений про кримінальну відповідальність, а також закінчення строку дії Звіту станом на дату ухвалення оспорюваного рішення, суд дійшов висновку, що такий Звіт не може бути підставою для визначення вартості предмета іпотеки.

Разом з цим, наданий ТОВ «Птахофабрика Київська» 05.11.2018 Звіт від 25.05.2018, виконаний ТОВ «Юридична фірма «Юрісперітус», про оцінку майна: Єдиного майнового комплексу загальною площею 126 579,0 кв.м за адресою: м. Київ, просп. Броварський, буд . 99; Майновий комплекс, загальною площею 5 773,7 кв.м за адресою: Київська обл. , Броварський р- н , с. Пухівка, вул. Радгоспна, буд. 37 , ринкова вартість майна згідно якого станом на 25.05.2018 складає 815 416 312,00 грн. без ПДВ, правомірно не прийнято судом першої інстанції в якості доказу по справі, оскільки такий Звіт наданий відповідачем поза межами встановленого процесуального строку за відсутності поважних причин його пропуску.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про неможливість встановити початкову ціну предмета іпотеки з урахуванням цього Звіту. Відповідно надані позивачем суду апеляційної інстанції лист Фонду державного майна України та його рецензія на вищезазначений Звіт не приймаються судом до уваги.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу приписів ст.ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні в розумінні вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Відповідно до ст.ст.19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що сторони, при виконанні даного судового рішення в межах процедури виконавчого провадження не позбавлені можливості (права) здійснити оцінку ринкової вартості предмета іпотеки та реалізувати це майно за результатами оцінки, проведеної державним виконавцем в ході виконання рішення суду у цій справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №235/3619/15-ц.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за можливе задоволення вимог позивача в повному обсязі та в рахунок часткового погашення заборгованості ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» за Кредитним договором з додатковими договорами, а саме: №1 від 01.12.2014, №2 від 23.12.2014, №3 від 26.02.2014 перед Національним банком України в загальній сумі заборгованості (станом на 24.06.2015) 2 135 863 013, 70 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 2 000 000 000,00 грн; сума заборгованості по процентах - 135 863 013,70 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки-1 за Іпотечним договором, укладеним між Національним банком України та ТОВ «Птахофабрика Київська», зокрема, нерухоме майно: Єдиний майновий комплекс, загальною площею 126 579 кв. м за адресою: м. Київ, проспект Броварський, 99, яке належить ТОВ «Птахофабрика Київська», а також встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

З приводу доводів апелянта в частині невірного розподілу судом першої інстанції судових витрат за розгляд справи цим судом, зокрема, стягнення з відповідача на користь позивача 616 700, 00 грн. судового збору, слід зазначити, що правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

За змістом ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Положеннями ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено розміри ставок судового збору в залежності від характеру позовних вимог, а саме: за подання позовної заяви майнового характеру необхідно сплатити 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. За позовну заяву немайнового характеру підлягає сплаті судовий збір у 1 розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки предметом спору є звернення стягнення на предмет іпотеки, якою є застава нерухомого майна, відповідно судовий збір за подання такого позову визначався позивачем виходячи з вартості такого майна, як зі спору майнового характеру. Відтак стягнення судом першої інстанції з відповідача на користь позивача судового збору за позов майнового характеру в розмірі 616 700, 00 грн. є підставним та обґрунтованим.

Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування вимог матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Птахофабрика Київська» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 15.11.2018 у справі № 911/565/18 - без змін.

Матеріали справи № 911/565/18 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 05.06.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук