ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/941/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармалекс", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "КС Сервіс", м. Харків
про стягнення 11080,00 грн.
за участю представників учасників справи:

позивача - не з`явився

відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фармалекс", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "КС Сервіс", в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 10200,00 грн., інфляційні за весь час грошового зобов`язання у розмірі 614,00 грн., 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання в сумі 274,00 грн. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 08.04.2019 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 07.05.2019 о 09:45.

Ухвалою суду від 07.05.2019, занесеною до протоколу судового засідання, судове засідання було відкладено до 23.05.2019 о 10:30.

Позивач у судове засідання 23.05.2019 не з`явився. Про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідач правом на участь представника у судовому засіданні 23.05.2019 не скористався, причину неявки не повідомив. Про місце, дату та час судових засідань відповідач повідомлявся судом за юридичною адресою. Але, судова кореспонденція повернута поштою на адресу суду із позначкою "адресат відсутній".

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

За змістом п.п. 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт неотримання скаржником кореспонденції, якою суд із додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки наведене зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу (постанови КГС ВС від 16.05.2018 у справі № 910/15442/17, від 10.09.2018 у справі № 910/23064/17, від 24.07.2018 у справі № 906/587/17).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Оскільки сторони своїм процесуальним правом участі у судовому засіданні не скористалися, повноважних представників для участі у судовому засіданні не направили, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин відповідач не надав, заяв та клопотань від сторін не надходило, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представників сторін за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

При цьому, судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд. Всі ці обставини суд враховує при розгляді справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, суд встановив наступне.

20 жовтня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Фармалекс'' та Товариством з обмеженою відповідальністю КС Сервіс'' був укладений договір №20/10 про виконання послуг з пакування продукції, відповідно до умов якого виконавець (відповідач) зобов`язується виконувати на користь замовника (позивач) послуги з фасування та пакування продукції, а замовник зобов`язується приймати та оплачувати належним чином послуги виконані виконавцем.

Відповідно до п. 1.2. договору, найменування (асортимент) продукції, щодо якої виконуються послуги, строки виконання послуг, їх вартість, а також інші умови виконання послуг, кількість матеріалів та сировини, що надає замовник для виконання послуг вказуються в технічному завданні на виконання послуг, яке з моменту їх підписання сторонами є невід`ємною частиною договору.

Згідно умов договору, виконавець зобов`язаний якісно і у встановлений термін виконати послугу у суворій відповідності з її описом, на умовах, які визначені у технічному завданні (п. 3.4.3. договору); своєчасно передати запаковану продукцію та залишки не запакованої сировини (якщо такі є) замовнику у відповідності з її кількістю, в належному вигляді (п. 3.4.4. договору); передача здійснюється за актом прийому-передачі, що підписується уповноваженими представниками замовника та виконавця (п. 3.4.4. договору); акт прийому-передачі повинен бути наданий виконавцем на підпис замовнику одночасно з передачею послуги виконавця замовнику на складі виконавця (п. 3.4.5. договору).

Як вказує позивач, 20.10.2017 між сторонами було підписане технічне завдання №1, відповідно до якого відповідачем було якісно та належним чином здійснено фасування та пакування продукції за договором та передано замовнику партію №1 у кількості 40000 одиниць продукції (саше), що у груповому пакуванні складало 20 саше в окремому шоу-боксі (2000 одиниць шоу-боксів), шляхом підписання актів надання послуг з переробки №89 від 30.11.2017, №98 від 18.12.2017,№103 від 26.12.2017, звітів про продукцію, що вироблена з сировини замовника №89 від 30.11.2017, №98 від 18.12.2017, №103 від 26.12.2017, звітів про перероблену сировину №89 від 30.11.2017, №98 від 18.12.2017, №103 від 26.12.2017. Оскільки фасування та пакування продукції партії №1 було здійснено виконавцем з належним дотриманням усіх зобов`язань за договором і технічним завданням та прийняте без зауважень замовником, сторони вирішили керуватися умовами даного технічного завдання, що стосуються технічних даних продукції (п. 1 ТЗ), розрахунком вартості робіт з пакування (п. 3 Т3) та терміном виконання робіт з пакування продукції (п. 5 ТЗ) під час виконання зобов`язань з фасування та пакування продукції у наступній партії (партії №2).

Як вказує позивач у позові, 22.03.2018 він, на виконання п. 5 технічного завдання, отримавши рахунок № 69 від 21 березня 2018 року на оплату послуг з фасування продукції та для здійснення відповідачем робіт з фасування та пакування продукції наступної партії (партії №2), перерахував на розрахунковий рахунок відповідача передоплату у розмірі 10200,00 грн. для здійснення виконавцем робіт з пакування 772 одиниць продукції. Проте, відповідач не виконав вищезазначені зобов`язання за договором, в частині виконання та передачі замовнику належним чином виконаних послуг (партія №2 у кількості 3400 шоу-боксів, що складаються з 20 саше з інструкцією (одиниць продукції). З огляду на викладені вище обставини ТОВ Фармалекс було вимушено звернутися з позовом до господарського суду Харківської області з позовом про відшкодування збитків у зв`язку з невиконанням господарських зобов`язань за договором № 20/10 про виконання послуг з пакування продукції від 20.10.2017.

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.12.2018 у справі №922/2686/18 в задоволенні позову ТОВ "Фармалекс" до ТОВ "КС Сервіс" відмовлено.

Звертаючись до суду з позовом у справі, що розглядається, позивач вказує на те, що у рішенні господарського суду Харківської області від 10.12.2018 у справі №922/2686/19 суд встановив відсутність між сторонами договірних правовідносин по другій партії за договором № 20/10 від 20.10.2017. Тобто, на думку позивача, з огляду на обставини справи №922/2686/18, вбачається що договірних відносин між сторонами насправді й не існувало, а ТОВ "КС Сервіс свідомо вводило в оману ТОВ "Фармалекс з метою заволодіння майном та грошовими коштами без достатньої правової підстави.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

У даному разі аргументи позивача спростовуються:

- рахунком на оплату №69 від 21.03.2018, виставленим ТОВ "КС Сервіс" на оплату послуги на фасування полісорбюенту на суму 44880,00 грн. (а.с. 21);

- платіжним дорученням №144 від 22.03.2018 на суму 10200,00 грн. Призначення платежу у вказаному платіжному дорученні: плата за послуги фасування згідно рахунку на оплату №69 від 21.03.2018 (а.с. 22).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

З урахуванням наведеного, матеріалами справи підтверджується, що правовою підставою перерахування коштів на загальну суму 10200,00 грн., у даному випадку, була оплата за послуги, згідно рахунку № 69 від 21.03.2018, а відтак, ці кошти не можуть вважатися майном, набутим відповідачем без достатньої правової підстави, що виключає застосування до спірних правовідносин норм ст. 1212 ЦК України.

При цьому суд відхиляє твердження позивача про те, що у даному випадку рішенням господарського суду Харківської області від 10.12.2018 у справі №922/2686/18 встановлений факт відсутності між сторонами договірних правовідносин по другий партії товару за договором №20/10 від 20.10.2017, оскільки у вказаному рішенні судом зазначено про те, що в матеріалах справи відсутній рахунок на оплату № 69 від 21.03.2018, згідно якого проведено вищевказаний платіж, у зв`язку з чим суд не має можливості встановити реальне призначення даного платежу.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи те, що позивач не довів суду наявність ознак безпідставного набуття відповідачем грошових коштів, в матеріалах справи такі докази також відсутні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду на загальних підставах з позовом відповідно до правовідносин, які виникли між сторонами щодо належного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань.

З урахуванням вимог статті 129 ГПК України, та враховуючи висновки господарського суду про відмову в задоволенні позову, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення підписане 27 травня 2019 року.

Суддя О.В. Погорелова