ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2019 р. Справа№ 910/17763/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Пашкіної С.А.

Буравльова С.І.

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 27.05.2019

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС»

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 (повний текст складено 11.12.2017)

у справі № 910/17763/17 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Златобанк» Славкіної М.А.

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС»

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1. Національного банку України;

2. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

3. Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)»;

4. Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-ЗАВОД БУРОВОГО ОБЛАДНАННЯ»

про визнання недійсним договору, застосування наслідків недійсності правочину та скасування записів

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Національного банку України

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС»;

2. Публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Златобанк» Славкіної М.А.

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-2

1. Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)»;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-ЗАВОД БУРОВОГО ОБЛАДНАННЯ»;

3. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсним договору

1. Зміст позовних вимог та заперечень

1.1. Публічне акціонерне товариство «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Златобанк» Славкіної М.А. (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» (надалі - відповідач) про визнання недійсним договору, застосування наслідків недійсності правочину та скасування записів.

1.2. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначав, що договір відступлення права вимоги від 04.02.2015 підлягає визнанню недійсним на підставі ч.ч. 1,2 ст. 203, ст. 215, ст. 579 ЦК України та ст.ст. 7, 17 Закону України «Про заставу», оскільки укладений без письмової згоди Національного банку України (заставодержателя) з порушенням пунктів 3.4.2, 3.4.5 договору застави майнових прав №12/ЗМП від 05.03.2014, укладеного між позивачем та Національним банком України.

1.3. Крім того, позивач просив витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» права вимоги за:

- кредитним договором №196/12-КL від 28.08.2012, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)» та Публічним акціонерним банком «ЗЛАТОБАНК», разом із змінами до нього;

- договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В., 28.08.2012 за реєстровим номером 2184, з усіма додатковими угодами до нього;

- договором застави корпоративних прав (прав на частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-ЗАВОД БУРОВОГО ОБЛАДНАННЯ») б/н від 30.08.2012, з усіма додатковими угодами до нього,

шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» прав вимоги за:

- кредитним договором №196/12-КL від 28.08.2012, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)» та Публічним акціонерним банком «ЗЛАТОБАНК», разом із змінами до нього;

- договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В., 28.08.2012 за реєстровим номером 2184, з усіма додатковими угодами до нього;

- договором застави корпоративних прав (прав на частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-ЗАВОД БУРОВОГО ОБЛАДНАННЯ) б/н від 30.08.2012, з усіма додатковими угодами до нього;

та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» повернути Публічному акціонерному товариству «ЗЛАТОБАНК» оригінали наступних документів:

- кредитний договір №196/12-KL від 28.08.2012, укладений між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)», з усіма змінами та доповненнями до нього;

- договір іпотеки, посвідчений 28.08.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В. за реєстровим №2184, укладений Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)», з усіма змінами та доповненнями до нього;

- договір застави корпоративних прав (права на частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)» від 30.08.2012 з усіма змінами та доповненнями до нього.

Також, позивач просив скасувати:

- запис про внесення змін до реєстраційного запису Державного реєстру обтяжень рухомого майна 12944475 щодо зміни обтяжувача, вчинений 04.02.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. на підставі договору відступлення прав вимоги від 04.02.2015, посвідчений Джуринською Л.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 236, що укладений між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС»;

- зміни в запис про реєстрацію іпотек 1285063 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо іпотекодержателя внесені на підставі договору відступлення прав вимоги від 04.02.2015, посвідчений Джуринською Л.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 236, що укладений між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС»;

- зміни в запис про реєстрацію обтяження 1285130 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо обтяжувача, внесені на підставі договору відступлення прав вимоги від 04.02.2015, посвідчений Джуринською Л.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 236, що укладений між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС».

1.4. Національний банк України, як третя особа з самостійними вимогами на предмет спору, 10.11.2017 звернувся до суду першої інстанції із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» та Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» Славкіної М.А. про визнання недійсним з моменту укладення договору відступлення права вимоги від 04.02.2015.

1.5. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Національний банк України зазначав, що договір відступлення права вимоги від 04.02.2015, укладений між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. за реєстровим номером 236 підлягає визнанню недійсним з моменту укладення на підставі ч.ч. 1,2 ст. 203, ст.ст. 215, 579, 586 ЦК України та ст.ст. 7, 17 Закону України «Про заставу», оскільки Національний банк України (заставодержатель за договором застави майнових прав №12/ЗМП від 05.03.2014) не надавав згоди на відчуження майнових прав за кредитним договором №196/12-KL від 28.08.2012, що на думку Національного банку України, є порушенням пунктів 3.4.2, 3.4.5 договору застави майнових прав №12/ЗМП від 05.03.2014, укладеного між позивачем та Національним банком України.

2. Фактичні обставини, встановлені місцевим та апеляційним судом

2.1. Як встановлено судами попередніх інстанцій, 28.08.2012 між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» (кредитодавець, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)» (позичальник, боржник) укладено Кредитний договір №196/12-KL (далі - кредитний договір), за умовами якого кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші умови цього кредитного договору.

2.2. В забезпечення виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)» зобов`язань за вказаним кредитним договором між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)» укладено договір іпотеки від 28.08.2012, договір застави корпоративних прав (права на частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-ЗАВОД БУРОВОГО ОБЛАДНАННЯ») від 30.08.2012.

2.3. 26.12.2014 між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні інформаційні технології» (вкладник) укладено договір банківського вкладу №82/1/1 (строком до 30-ти днів), за умовами якого вкладник згідно з чинним законодавством України перераховує, а банк приймає на відкритий вкладнику вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 суму грошових коштів в гривні (вклад) у розмірі 59 371 916,00 грн.

2.4. В забезпечення виконання умов договору банківського вкладу №82/1/1 від 26.12.2014 між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні інформаційні технології» укладено договір застави майнових прав від 26.12.2014 №82/1/1-S, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. і зареєстрований в реєстрі за №2315.

2.5. 26.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні інформаційні технології» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги №26/01-15/1, за умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги за договором банківського вкладу №82/1/1 (стоком на 30 днів) від 26.12.2014, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні інформаційні технології» та Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК».

2.6. 04.02.2015 між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого з метою часткового виконання зобов`язань за договором банківського вкладу №8/1/1 (строком на 30 днів) від 26.12.2014 щодо повернення новому кредитору депозиту в сумі 59 371 916,00 грн., в порядку та на умовах, визначених цим договором та договором застави майнових прав №82/1/1-S, посвідченого 26.12.2014 Джуринською Л.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 2315, з урахуванням внесених до нього змін, первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор шляхом задоволення своїх прав як заставодержателя згідно умов договору застави, приймає належне первісному кредитору право вимоги на предмет застави, передбачений підпунктом 1.1.2 пункту 1.1 договору застави, а саме право вимоги за: кредитним договором №196/12-KL від 28.08.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)» разом із змінами до нього: додатковий договір №1 від 27.05.2013 до кредитного договору №196/12-KL від 28.08.2012; договір про внесення змін від 14.08.2013 до кредитного договору №196/12-KL від 28.08.2012; додаткова угода №2 від 28.08.2014 до кредитного договору №196/12-KL від 28.08.2012; додаткова угода №3 від 03.09.2014 до кредитного договору №196/12-KL від 28.08.2012; додаткова угода №4 від 30.10.2014 до кредитного договору №196/12-KL від 28.08.2012; додаткова угода №5 від 02.12.2014 до кредитного договору №196/12-KL від 28.08.2012; додаткова угода №6 від 29.12.2014 до кредитного договору №196/12-KL від 28.08.2012.

2.7. Згідно з п. 1.1.1 вказаного договору, у зв`язку з відступленням прав за кредитним договором на підставі цього договору здійснюється відступлення прав за договорами забезпечення, а саме за:

- договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В., 28.08.2012 за реєстровим номером 2184, з усіма додатковими угодами до нього;

- договором застави корпоративних прав (права на частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-ЗАВОД БУРОВОГО ОБЛАДНАННЯ») б/н від 30.08.2012 та договорами про внесення змін до нього.

2.8. Відповідно до п. 1.3 договору відступлення права вимоги від 04.02.2015, передача права вимоги згідно умов цього договору здійснюється у зв`язку з відступленням новому кредитору Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні інформаційні технології» прав за договором депозиту та за договором застави, згідно умов договору про відступлення права вимоги №26/01-15/1, укладеним 26.01.2015, та умов договору відступлення права вимоги за договором застави майнових прав №82/1/1-S, посвідченого 26.12.2014 Джуринською Л.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 2315, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні інформаційні технології» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС», посвідчений 31.01.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. за реєстровим номером 211.

2.9. Згідно з п. 1.4 вказаного договору, до нового кредитора переходить право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника належного та реального виконання перед новим кредитором наступних обов`язків за кредитним договором 40 522 415,26 грн, а саме:

- повернення боржником сум кредитних коштів в розмірі 2 400 000,00 доларів США, отриманих боржником згідно з кредитним договором, що за офіційним курсом НБУ на дату укладання цього договору становить 38 979 477,60 грн;

- повернення нарахованих процентів за користування кредитом згідно з кредитним договором в сумі 95 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату укладання цього договору становить 1 542 397,66 грн.

2.10. На підставі постанови Правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» до категорії неплатоспроможних» №105 від 13 лютого 2015р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «ЗЛАТОБАНК» №30 від 14 лютого 2015р., згідно з яким з 14 лютого 2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації.

2.11. 05.03.2014 між Національним банком України (заставодержатель) та Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» (заставодавець) укладено договір застави майнових прав № 12/ЗМП.

2.12. Відповідно до п. 1.1 вказаного договору, предметом застави є майнові права за кредитними договорами, що укладені між заставодавцем і юридичним та фізичними особами, перелік яких наведений у додатку № 1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною.

2.13. Відповідно до додатку №1 до договору застави № 12/ЗМП від 05.03.2014, в заставу Національного банку України передано, зокрема, майнові права за кредитним договором від 28.08.2012 №196/12-KL, який укладено між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» із Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)».

2.14. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсним укладеного 04.02.2015 договору відступлення права вимоги, як позивач, так і Національний банк України зазначали, що правочин вчинено без згоди НБУ, як заставодержателя майнових прав за договором застави майнових прав № 12/ЗМП від 05.03.2014. Вказуючи, що за умовами укладеного між НБУ та ПАТ «ЗЛАТОБАНК» договору застави майнових прав №12/ЗМП, (пункти 3.4.2, 3.4.5) будь-яке відчуження належних заставодавцю майнових прав потребувало згоди заставодержателя, а за відсутністю такої згоди договір відчуження майнових прав є недійсним в силу ч.ч. 1,2 ст. 203, ст.ст. 215, 579, 586 ЦК України та ст.ст. 7, 17 Закону України «Про заставу».

2.15. З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі №910/4678/16 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ЗЛАТОБАНК» Славінського Валерія Івановича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальні інформаційні технології» про визнання недійним договору відступлення права вимоги укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні інформаційні технології» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС», та договору відступлення права вимоги від 04.02.2015, що укладений між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС», витребування права вимоги шляхом визнання права вимоги за договором кредиту, укладених договорів в забезпечення договору кредиту, зобов`язання вчинити дії та скасування реєстраційних записів, задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2017, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 11.07.2017, у справі № 910/4678/16, рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі №910/4678/16 скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015, посвідчений Джуринською Л. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 236, що укладений між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» та в частині витребування права вимоги шляхом визнання права вимоги за договорами, зобов`язання вчинити дії та скасування реєстраційних записів.

В решті рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі №910/4678/16 залишено без змін (в частині визнання недійсним договору відступлення права вимоги, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні інформаційні технології» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС»).

У своїй постанові Київський апеляційний господарський суд від 02.03.2017 у справі № 910/4678/16 зазначив про неприйняття посилань ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні, як на підставу для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015, на рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2015 у справі №910/9668/15. При цьому, апеляційний суд вказував, що як свідчать матеріали справи, Господарський суд міста Києва у справі №910/9668/15 дійшов висновку про те, що ПАТ «ЗЛАТОБАНК», в порушення вимог, встановлених ч.1 ст.588 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.18 Закону України «Про заставу», і умов, передбачених підпунктом 3.4.2 договорів застави №12/ЗМП, передав ТОВ «Універсальні Інформаційні Технології» на підставі договору застави №82/1/1-S майнові права за кредитним договором №196/12-КL від 28.08.2012 без відповідного дозволу Національного Банку України, як заставодержателя останніх.

Крім того, судова колегія прийшла до висновку, що ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» придбало майно у власника за відплатним договором, ПАТ «ЗЛАТОБАНК» втратив право вимоги з власної волі (внаслідок укладання відповідного договору), а тому ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» є добросовісним набувачем права вимоги за кредитним договором №196/12-KL від 28.08.2012 та договорами, що укладені для забезпечення його виконання, тому відсутні підстави для витребування права вимоги у ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС».

2.16. Крім того, Північним апеляційним господарським судом встановлено, що у справі №910/14716/17, також був заявлений позов про визнання недійсним з моменту укладення договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В., за реєстровим номером 236, що укладений між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС», проте, іншим позивачем, а саме ТОВ «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)».

Так, Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 у справі №910/14716/17 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)» задоволено частково.

Визнано нікчемним (недійсним) договір відступлення права вимоги від 04.02.2015 укладений між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС». В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2018 у справі №910/14716/17, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 29.05.2018, рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 у справі №910/14716/17 скасовано повністю. Прийнято у справі №910/14716/17 нове рішення суду, яким відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)».

Київський апеляційний господарський суд, приймаючи постанову від 06.03.2018 про скасування рішення суду першої інстанції від 14.11.2017 у справі №910/14716/17 встановив, що підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015 з підстав відсутності письмової згоди НБУ щодо його укладення, відсутні.

3. Короткий зміст прийнятих судових рішень

3.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 у справі №910/17763/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» Славкіної М.А. до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Національного банку України до Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги задоволено повністю.

Визнано недійсним з моменту укладення договір відступлення права вимоги від 04.02.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В., за реєстровим номером 236, що укладений між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС». Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» на користь Національного банку України судовий збір у розмірі 800,00 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» на користь Національного банку України судовий збір у розмірі 800 грн.

3.2. Відмовляючи у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» Славкіної М.А. про визнання недійсним договору, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем по даній справі є Публічне акціонерне товариство «ЗЛАТОБАНК» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» Славкіної М.А. Правові відносини та повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Саме цим Законом передбачені підстави, за допомогою яких уповноважена особа Фонду може визнати нікчемними відповідні правочини.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсним договору відчуження предмета застави без згоди заставодержателя, суд першої інстанції вказав, що уповноважена особа Фонду не наділена законом повноваженнями на визнання зазначеної угоди недійсною саме з таких підстав, при цьому права та інтереси уповноваженої особи Фонду в зазначених правовідносинах не порушені.

Таким чином, місцевий господарський суд вказав, що позовна вимога про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС», з підстав недотримання вимог ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» може бути заявлена лише заставодержателем, тобто Національним банком України.

У задоволенні інших вимог позивача про застосування наслідків недійсності правочину судом відмовлено, оскільки є похідними від вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015.

3.3. Задовольняючи самостійні вимоги третьої особи НБУ, місцевий господарський суд вказав, що ПАТ «ЗЛАТОБАНК», в порушення вимог, встановлених ч.2 ст. 586 ЦК України та ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу», і умов, передбачених п.п. 3.4.2 договору застави №12/ЗМП від 05.03.2014, відступило ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» на підставі договору відступлення права вимоги від 04.02.2015 спірні майнові права без відповідної згоди Національного банку України, який є застоводержателем прав вимоги за кредитним договором №196/12-КL.

3.4. Крім того, під час розгляду справи у суді першої інстанції Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» заявлялось клопотання про припинення провадження у справі №910/17763/17 на підставі п.2 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення).

Місцевий господарський суд клопотання відповідача про припинення провадження у даній справі відхилив, вказавши, що суб`єктний склад учасників, предмет та підстави позовів у справах №910/4678/16 та №910/17763/17 є різними, а тому відсутні правові підставі для припинення провадження у справі №910/17763/17 на підставі п.2 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення).

3.5. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 рішення місцевого суду скасовано в частині задоволення позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Національного банку України.

В цій частині прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Національного банку України до Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. за реєстровим номером 236, що укладений між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС».

В іншій частині рішення залишено без змін. Також розподілено судовий збір.

3.6. Скасовуючи рішення суду першої інстанції частково та приймаючи нове рішення, Київський апеляційний господарський суд вказав, що при з`ясуванні дійсних прав та зобов`язань сторін у правовідносинах застави майнових прав необхідно керуватися спеціальними нормами Закону України «Про заставу» у частині тих його положень, які стосуються застави майнових прав - ст.ст. 49-52 Розділу 5 зазначеного Закону. При цьому апеляційний суд зазначив про те, що місцевим господарським судом при вирішенні спору про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за позовом НБУ не були застосовані норми матеріального права, які підлягали застосуванню, і застосовані норми матеріального права, які не підлягали застосуванню, що потягло прийняття незаконного рішення. Крім того, апеляційний суд вказав про невірно обраний спосіб захисту НБУ при зверненні з даним позовом.

3.7. Постановою Верховного Суду касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)» на постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 та Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 у справі №910/17763/17 скасовано повністю, справу направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції.

3.8. Скасовуючи постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 у справі №910/17763/17, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків, що приписи ч.2 ст. 586 Цивільного кодексу України та ч.2 ст. 17 Закону України «Про заставу» в даному випадку не застосовуються до застави майнових прав.

Суд касаційної інстанції зазначив, що дія наведеної ч.2 ст.586 Цивільного кодексу України розповсюджується і на заставу майнових прав, при тому, що ця норма також є спеціальною нормою щодо обмежень права заставодавця відчужувати та розпоряджатися іншим чином предметом застави.

За висновком суду касаційної інстанції положення ч.2 ст.17 Закону України «Про заставу» розповсюджуються і на заставу майнових прав.

Відсутність у статтях 49-52 Розділу 5 Закону України «Про заставу» обмежень, визначених вказаними ч.2 ст. 586 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу», не відміняє та не спростовує дію та необхідність застосування останніх.

3.9. Стосовно висновків апеляційного суду щодо права Національного банку України, як заставодержателя майнових прав, відступлених без згоди заставодержателя заставодавцем - Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» - Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» на підставі укладеного між ними 04.02.2015 договору відступлення прав підлягають захисту відповідно до спеціальної норми статті 51 Закону України «Про заставу» у інший спосіб, ніж той, який застосував НБУ, суд касаційної інстанції зазначив, що вказана норма визначає застосування передбачених нею форм захисту порушених прав або охоронюваних законом інтересів заставодержателя саме як право останнього та без будь-якої вказівки, що цей перелік є виключним та вичерпним.

Отже, обрана на власний розсуд НБУ форма захисту у вигляді визнання недійсним спірного договору відповідає наведеним нормам цивільного та господарського законодавства та жодним чином не обмежується вказаною ст.51 Закону України «Про заставу».

3.10. Також, суд касаційної інстанції, скасовуючи постанову апеляційного господарського суду вказав на те, що суд апеляційної інстанції взагалі не дослідив доводи відповідача та не надав їм жодної правової оцінки, які були викладені ним і в апеляційній скарзі, стосовно існування вже двох справ №910/4678/16 та №910/14716/17, в яких вже заявлялася вимога про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2018, з підстав, в тому числі і відсутності письмової згоди НБУ щодо його укладення, як і у справі, яка розглядається №910/17763/17.

Верховний Суд проаналізувавши приписи п.2 ч.1 ст. 80, ч.3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції) та приписи ч.4 ст. 75, п.3 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній з 15.12.2017) дійшов висновку, що однією з цілей цих норм законодавець визначив, в тому числі, і уникнення можливості різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, як і уникнення застосування можливості подачі нового позову з тим же предметом, з тих же підстав та між тими ж сторонами, як засобу, направленого на спробу переглянути висновки судів за результатами розгляду попереднього позову, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності та рішенням Європейського Суду з прав людини.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

4.1. Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» звернулося до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючи на порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог третьої особи яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Національного банку України та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами.

4.2. На думку скаржника, уклавши договір відступлення права вимоги від 04.02.2015, Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» було здійснено звернення стягнення на заставлені майнові права за кредитним договором №196/12-KL від 28.08.2012, що укладений між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)» та договорами, що укладені для забезпечення його виконання в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про заставу», тому ст.ст. 512, 586 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» не поширюються на спірні правовідносини, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено повідомлення третьої особи (НБУ) у випадку звернення стягнення на права вимоги, де боржником виступає ПАТ «ЗЛАТОБАНК».

4.3. Крім цього, визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 04.02.2015 є неналежним способом захисту, оскільки скаржник є добросовісним набувачем прав вимоги за кредитним договором №196/12-KL від 28.08.2012 та договорами, що укладені для їх забезпечення.

4.4. Також скаржник вказав, що відсутність підстав для визнання спірного договору відступлення прав вимоги від 04.02.2015 досліджувались у справі №910/4678/16, а встановлені рішенням суду у вказаній справі обставини мають преюдиціальне значення для вирішення даної справи, проте судом першої інстанції не було взято до уваги вказаних обставин.

4.5. Під час нового розгляду справи судом апеляційної інстанції, скаржник надав суду додаткові письмові пояснення з урахуванням вказівок Верховного Суду викладених у постанові від 04.10.2018 у даній справі, доводи викладені у поясненнях за своєю суттю є аналогічними доводам апеляційної скарги.

4.6. Крім того, враховуючи прийняті судові рішення у справах №910/4678/16 та №910/14716/17 та висновки Верховного Суду у справі №910/17763/17, скаржник подав до суду клопотання про закриття провадження у даній справі на підставі ст. ст. 75, 175, 231 Господарського процесуального кодексу України.

5. Заперечення на апеляційну скаргу

5.1. Під час нового розгляду справи Північним апеляційним господарським судом, у додаткових письмових поясненнях, Національний банк України заперечив проти задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС», просив скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволеного позову Національного банку України залишити без змін.

При цьому, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Златобанк» Славкіної М.А. до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» про визнання недійсним договору, застосування наслідків недійсності правочину та скасування записів, Національний банк України просив скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити повністю.

5.2. Крім того, Національний банк України подав суду заперечення проти задоволення клопотання про закриття провадження в обґрунтування якого, зазначив, що клопотання про припинення провадження у даній справі на підставі п.2 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції) вже розглядалося місцевим судом у задоволенні якого було відмовлено.

На думку Національного банку України, враховуючи приписи ч.1,2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, заявник повинен обґрунтувати та надати суду докази для прийняття до повторного розгляду клопотання про закриття провадження по справі.

Щодо преюдиційного значення то Національний банк України вказав, що не надається преюдиційне значення фактам (обставинам) що встановлені рішенням, які скасовані повністю, або частково у скасованій його частині. Заявник звернув увагу суду на те, що у справі №910/4678/17 постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2017, що залишена без змін постановою Вищого господарського суду від 11.07.2017, рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 скасовано в частині визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015.

Крім того, підстави для звернення до суду з позовними заявами у справах №910/17763/17, №910/4678/16, №910/14716/17 на думку Національного банку України, є різними, час виникнення порушених правовідносин також різний, оскільки такі правовідносини виникли з підстав різних правочинів, які були предметом розгляду та дослідження у вищезазначених справах, а тому застосування положень п.2 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції) є протиправним.

5.3. Від інших учасників справи до Північного апеляційного господарського суду під час нового розгляду справи не надходило відзивів, заперечень та додаткових пояснень.

6. Надходження апеляційної скарги та її розгляд апеляційним судом

6.1. 20.12.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду від 05.12.2017 у справі №910/17763/17.

6.2. Як зазначалось вище, за наслідками розгляду вказаної апеляційної скарги, Київським апеляційним господарським судом прийнято постанову від 22.03.2018 про часткове скасування рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Національного банку України. В цій частині прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог Національного банку України про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015.

6.3. Постановою Верховного Суду від 04.10.2018 скасовано повністю постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 у справі №910/17763/17, справу направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції.

6.4. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 12.11.2018, справу № 910/17763/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Чорногуз М.Г., Коротун О.М.

6.5. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 у справі №910/17763/17 прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено до розгляду.

6.6. 07.03.2019 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника третьої особи 2 до суду надійшло клопотання про долучення доказів, яке задоволено судом.

11.03.2019 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшло клопотання про доручення доказів, яке було долучено до матеріалів справи.

11.03.2019 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшло клопотання про витребування доказів з Окружного адміністративного суду.

В судовому засіданні 11.03.2019 клопотання позивача про витребування доказів з Окружного адміністративного суду було залишено без задоволення.

В судовому засідання 25.03.2019, представник третьої особи 2 просив суд зупинити провадження у справі № 910/17763/17.

Суд відмовив у задоволенні клопотання третьої особи 2 про зупинення провадження у справі № 910/17763/17.

6.7. Під час нового розгляду справи у суді апеляційної інстанції склад колегії суддів неодноразово змінювався та по справі оголошувалась перерва.

6.8. Головуючим суддею Сулімом В.В., заявлено самовідвід від розгляду справи № 910/17763/17 з метою недопущення сумнівів в неупередженості, які можуть виникнути в зв`язку з тим, що близька особа судді приймала участь у розгляді справи, на яку посилається суд, як на преюдицію.

6.9. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 у складі колегії суддів: головуючого судді - Суліма В.В., суддів: Пономаренка Є.Ю., Коротун О.М. задоволено заяву судді Суліма В.В. про самовідвід від розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 року. Справу №910/17763/17 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суддів відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

6.10. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №910/17763/17 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Смірнова Л.Г., судді Пашкіна С.А., Буравльов С.І.

6.11. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 справу №910/17763/17 прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено до розгляду.

6.12. У судове засідання 27.05.2019 з`явилися представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» та Національного банку України.

Інші представники учасників справи у судове засідання 27.05.2019 не з`явились про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

6.13. Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч.1, п.1 ч.3 ст.202, ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники учасників справи, що не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Участь представників учасників справи, що не з`явились, у судове засіданні 27.05.2019 року, судом обов`язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

6.14. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» надав суду пояснення по справі, в яких підтримав подану апеляційну скаргу у повному обсязі на підставі доводів, зазначених у ній, та просив скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у даній справі.

6.15. Представник Національного банку України також надав суду пояснення по справі, в яких заперечив проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів, викладених ним у письмових поясненнях на скаргу.

7. Джерела права й акти їх застосування

7.1. Господарський кодекс України

Згідно зі ч.2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

7.2. Цивільний кодекс України

Згідно п.1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України, заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

7.3. Закон України «Про заставу»

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про заставу» заміна предмета застави може здійснюватися тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок заміни предмета застави при заставі товарів в обороті або у переробці регулюється розділом III цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено законом.

7.4. Господарський процесуальний кодекс України

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно до ч.4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другоюстатті 175 цього Кодексу.

Згідно з п.2 ч.1 ст.175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо, зокрема є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до ч.1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

7.5. Закон України «Про судовий збір»

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

7.6. Практика Європейського суду з прав людини як джерело права

Відповідно до п.41 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86 -му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), «Верховенство права» одним з обов`язкових елементів поняття «верховенство права» є юридична визначеність.

Згідно з п.44, даної Доповіді принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним. Вона також зобов`язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку.

Згідно п. 46 Доповіді юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Зворотна дія [юридичних норм] також суперечить принципові юридичної визначеності, принаймні у кримінальному праві (ст. 7 ЄКПЛ), позаяк суб`єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки; але це також стосується і цивільного та адміністративного права - тієї мірою, що негативно впливає на права та законні інтереси [особи]. На додаток, юридична визначеність вимагає дотримання принципу res judicata. Остаточні рішення судів національної системи не повинні бути предметом оскарження. Юридична визначеність також вимагає, щоб остаточні рішення судів були виконані. У приватних спорах виконання остаточних судових рішень може потребувати допомоги з боку державних органів, аби уникнути будь-якого ризику «приватного правосуддя», що є несумісним з верховенством права. Системи, де існує можливість скасовувати остаточні рішення, не базуючись при цьому на безспірних підставах публічного інтересу, та які допускають невизначеність у часі, несумісні з принципом юридичної визначеності.

Згідно п. 50 Доповіді існування суперечливих рішень, що їх виніс верховний чи конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики.

Відповідно до п.72 рішення Європейського Суду з прав людини від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» (заява N48553/99) зазначено: «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції (995_004), яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.»

Посилання, що одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду мається міститься і у справах Європейського суду з прав людини «Брумареску проти Румунії», «Салов проти України» та інші.

Відповідно до п.48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014: «Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).»

8. Позиція апеляційного суду

8.1. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

8.2. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» Славкіної М.А. про визнання недійсним договору, місцевий господарський суд вірно вказав, що уповноважена особа Фонду не наділена законом повноваженнями на визнання зазначеної угоди недійсною саме з заявлених підстав, при цьому права та інтереси уповноваженої особи Фонду в зазначених правовідносинах не порушені.

Отже, місцевий господарський суд вказав, що позовна вимога про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС», з підстав недотримання вимог ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» може бути заявлена лише заставодержателем, тобто Національним банком України.

8.3. Крім того, задовольняючи самостійні вимоги третьої особи НБУ, місцевий господарський суд також вказав, що ПАТ «ЗЛАТОБАНК», в порушення вимог, встановлених ч.2 ст. 586 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу», і умов, передбачених п.п. 3.4.2 договору застави №12/ЗМП від 05.03.2014, відступило ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» на підставі договору відступлення права вимоги від 04.02.2015 спірні майнові права без відповідної згоди Національного банку України, який є застоводержателем прав вимоги за кредитним договором №196/12-КL.

8.4. Разом з тим, розглядаючи дану справу та приймаючи оскаржуване рішення, Господарський суд міста Києва помилково відхилив клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» про припинення провадження у справі №910/17763/17 на підставі п.2 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), вказавши, що суб`єктний склад учасників, предмет та підстави позовів у справах №910/4678/16 та №910/17763/17 є різними, а тому відсутні правові підставі для припинення провадження у справі №910/17763/17.

8.5. Скасовуючи постанову апеляційного господарського суду, та направляючи справи на розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд вказав на те, що суд апеляційної інстанції взагалі не дослідив доводи відповідача та не надав їм жодної правової оцінки, які були викладені ним і в апеляційній скарзі, стосовно існування вже двох справ №910/4678/16 та №910/14716/17, в яких вже заявлялася вимога про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2018, з підстав, в тому числі і відсутності письмової згоди НБУ щодо його укладення, як і у справі, яка розглядається №910/17763/17.

8.6. Так, під час нового розгляду справи Північним апеляційним господарським судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі №910/4678/16 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ЗЛАТОБАНК» Славінського Валерія Івановича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальні інформаційні технології» про визнання недійним договору відступлення права вимоги укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні інформаційні технології» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС», та договору відступлення права вимоги від 04.02.2015, що укладений між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС», витребування права вимоги шляхом визнання права вимоги за договорами, зобов`язання вчинити дії та скасування реєстраційних записів, задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2017, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 11.07.2017, у справі № 910/4678/16, рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі №910/4678/16 скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015, посвідчений Джуринською Л. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 236, що укладений між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» та в частині витребування права вимоги шляхом визнання права вимоги за договорами, зобов`язання вчинити дії та скасування реєстраційних записів.

В решті рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі №910/4678/16 залишено без змін (в частині визнання недійним договору відступлення права вимоги укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні інформаційні технології» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС»).

У своїй постанові Київський апеляційний господарський суд від 02.03.2017 у справі № 910/4678/16 зазначив про неприйняття посилань ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні, як на підставу для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015, на рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2015 у справі №910/9668/15. При цьому, апеляційний суд вказував, що як свідчать матеріали справи, Господарський суд міста Києва у справі №910/9668/15 дійшов висновку про те, що ПАТ «ЗЛАТОБАНК», в порушення вимог, встановлених ч.1 ст.588 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.18 Закону України «Про заставу», і умов, передбачених підпунктом 3.4.2 договорів застави №12/ЗМП, передав ТОВ «Універсальні Інформаційні Технології» на підставі договору застави №82/1/1-S майнові права за кредитним договором №196/12-КL від 28.08.2012 без відповідного дозволу Національного Банку України, як заставодержателя останніх.

Крім того, судова колегія прийшла до висновку, що ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» придбало майно у власника за відплатним договором, ПАТ «ЗЛАТОБАНК» втратив право вимоги з власної волі (внаслідок укладання відповідного договору), а тому ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» є добросовісним набувачем права вимоги за кредитним договором №196/12-KL від 28.08.2012 та договорами, що укладені для забезпечення його виконання, тому відсутні підстави для витребування права вимоги у ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС».

8.7. Крім того, Північним апеляційним господарським судом встановлено, що у справі №910/14716/17, також був заявлений позов про визнання недійсним з моменту укладення договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В., за реєстровим номером 236, що укладений між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС», проте, іншим позивачем, а саме ТОВ «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)».

Так, Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 у справі №910/14716/17 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)» задоволено частково.

Визнано нікчемним (недійсним) договір відступлення права вимоги від 04.02.2015 укладений між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС». В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2018 у справі №910/14716/17, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 29.05.2018, рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 у справі №910/14716/17 скасовано повністю. Прийнято у справі №910/14716/17 нове рішення суду, яким відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)».

Київський апеляційний господарський суд, приймаючи постанову від 06.03.2018 про скасування рішення суду першої інстанції від 14.11.2017 у справі №910/14716/17 встановив, що підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015 з підстав відсутності письмової згоди НБУ щодо його укладення, відсутні.

8.8. Таким чином, враховуючи прийняті у справах №910/4678/16 та №910/14716/17 судові рішення судами апеляційної інстанції, що залишені без змін судами касаційної інстанції в яких встановлено, що підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015 з підстав відсутності письмової згоди НБУ щодо його укладення, відсутні, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції при розгляді даної справи №910/17763/17 помилково відхилив клопотання скаржника про припинення провадження у даній справі на підставі п.2 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), вказавши, що суб`єктний склад учасників, предмет та підстави позовів у справах №910/4678/16 та №910/17763/17 є різними, а тому відсутні правові підставі для припинення провадження у справі №910/17763/17.

На переконання колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у вказаних справах, зокрема №910/4678/16 суд апеляційної інстанції дослідив, перевірив та надав оцінку доводам позивача про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015 з підстав відсутності письмової згоди НБУ щодо його укладення.

Як зазначалось вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015 з підстав відсутності письмової згоди НБУ щодо його укладення.

Разом з цим, у даній справі №910/17763/17 предметом розгляду є визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 04.02.2015 з підстав, що права вимоги за кредитним договором №196/12-KL від 28.08.2012 року та договорами, що укладені для забезпечення його виконання, передані в заставу НБУ, а тому для його укладення необхідна була письмова згода НБУ відповідно до умов договору про заставу майнових прав №12/ЗМП від 05.03.2014.

Колегія суддів звертає увагу, що сторонами в даній справі №910/17763/17 є ПАТ «ЗЛАТОБАНК», ТОВ «ФК «ФАКТОР ПЛЮС», ТОВ «ДІСКАВЕРІ-БУРОВЕ ОБЛАДНАННЯ (Україна)», ТОВ «ДІСКАВЕРІ-ЗАВОД БУРОВОГО ОБЛАДНАННЯ», НБУ, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що на сьогоднішній день уже наявні рішення господарського суду у справі №910/4678/16 та №910/14716/17, які набрали законної сили з тих самих підстав та з того самого предмету, між тими ж сторонами, а тому враховуючи приписи ч.4 ст. 75, п.2 ч.1 ст. 175, п.3 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній з 15.12.2017), судова колегія вважає, що провадження у справі №910/17763/17 слід закрити.

8.9. Як зазначалось вище, Верховний Суд проаналізувавши приписи п.2 ч.1 ст. 80, ч.3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції) та приписи ч.4 ст. 75, п.3 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній з 15.12.2017) дійшов висновку, що однією з цілей цих норм законодавець визначив, в тому числі, і уникнення можливості різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, як і уникнення застосування можливості подачі нового позову з тим же предметом, з тих же підстав та між тими ж сторонами, як засобу, направленого на спробу переглянути висновки судів за результатами розгляду попереднього позову, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності та рішенням Європейського Суду з прав людини.

8.10. Колегія суддів відхиляє доводи Національного банку України про те, що у справі №910/4678/16 не заявлялись вимоги про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015 з підстав відсутності письмової згоди НБУ щодо його укладення, оскільки, як вбачається з матеріалів справи №910/17763/17 (том 5 а.с. 184-188) у справі №910/4678/16 позивачем було подано доповнення до позовної заяви про визнання недійсним договорів. У вказаних доповненнях (том 5 а.с. 187) позивач вказує, що Національний банк України не надавав згоди на укладення договору відступлення права вимоги від 04.02.2015, а тому даний договір підлягає визнанню недійсним.

8.11. Крім того, судова колегія вважає необґрунтованими доводи Національного банку України про те, що у даній справі не можна надавати преюдиційне значення фактам (обставинам) що встановлені рішенням, які скасовані повністю, або частково у скасованій його частині. Зокрема, заявник послався на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 що скасовано в частині визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015 у справі №910/4678/17.

Колегія суддів звертає увагу на те, що скасовуючи рішення суду першої інстанції від 07.06.2016 у справі №910/4678/17 Київський апеляційний господарський суд прийняв нову постанову від 02.03.2017 про відмову у визнані недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015 з підстав, зокрема, відсутності письмової згоди НБУ щодо його укладення.

Таким чином преюдиційним значенням може бути прийняте нове судове рішення суду апеляційної інстанції, а не рішення суду першої інстанції, яке скасоване у відповідній частині.

8.12. Відтак, місцевий господарський суд помилкового відхилив клопотання скаржника про припинення провадження у даній справі на підставі п.2 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) та розглянув справу по суті, прийнявши рішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності.

9. Висновки апеляційного суду

9.1. За вказаних обставин, враховуючи приписи ч.4 ст. 75, п.2 ч.1 ст. 175, п.3 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній з 15.12.2017) апеляційний господарський суд вважає, що оскаржуване рішення належить скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з тим, що є таке, що набрало законної сили, рішення про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

9.2. Щодо розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що у відповідності до п.5 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Керуючись п.3 ч.1 ст.231, ст.232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОР ПЛЮС» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 у справі №910/17763/17 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 у справі №910/17763/17 скасувати.

3. Провадження у справі №910/17763/17 закрити.

4. Матеріали справи №910/17763/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 04.06.2019

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді С.А. Пашкіна

С.І. Буравльов