СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2019 р. Справа № 922/3248/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Барбашова С.В. , суддя Попков Д.О.

за участю секретаря судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - адвокат Калугін О.Ю., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №2163 від 22.11.2017, договір про надання правової допомоги(витяг) б/н від 20.12.18 р.;

відповідача - адвокат Малойван Є.І., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ЛТ №000044 від 21.10.2017, ордер серія ХВ № від 11.03.19 р., представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Крона-Компані";

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.1216) на рішення господарського суду Харківської області від 07.03.2019 (суддя Жигалкін І.П., повний текст складено 19.03.2019) у справі №922/3248/18

за позовом Фізичної особи-підприємця Байдакової Анни Юріївни, м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Крона-Компані", м. Київ

про визнання недійсними частин договору

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець Байдакова Анна Юріївна звернулася до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Крона-Компані", в якому просить суд визнати недійсним пункт 41.3. ст.41 укладеного між сторонами договору оренди від 01.12.2016 р. № Е-1/Х-1, , який передбачає право позивача - орендодавця припинити дію цього договору у разі вчинення орендарем (відповідачем) істотного порушення цього договору.

Позов обґрунтовано тим, що пункт 41.3 ст. 41 договору не відповідає вимогам статей 188, 291 ГК України, оскільки передбачає дострокове розірвання договору на вимогу орендодавця за відсутності згоди орендаря в позасудовому порядку; встановлює дату коли договір вважатиметься розірваним за відсутності згоди сторін щодо його (дострокового) розірвання, яка не передбачена ч. 5 ст. 188 ГК України.

Також позивач зазначив, що підпункти 41.3.6 та 41.3.8 пункту 41.3 ст. 41 договору не відповідають вимогам ст. 291 Господарського кодексу України , оскільки передбачають в якості підстав для розірвання договору обставини, які відсутні у передбаченому статтями 783 Цивільного кодексу України виключному переліку підстав для розірвання договору в односторонньому порядку на вимогу орендодавця. Як зазначає позивач, підпункт 41.3.8 пункту 41.3 ст. 41 договору всупереч ст. 4 Господарського кодексу України, статей 1,2, 16 Цивільного кодексу України передбачає наділення таким особистим немайновим правом, як ділова репутація, речі, а саме об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі торгового центру .

При цьому, позивач зазначив, що недійсність пункту 41.3 ст. 41 договору № Е-1/Х-1 не має наслідком недійсність інших пунктів ст. 41 та інших статей цього договору, а отже й договору в цілому, оскільки питання, пов`язані з правом сторони на дострокове розірвання договору регулюються нормами Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України та іншими пунктами ст. 41 договору.

Рішенням господарського суду Харківської області від 07.03.2019 у справі №922/3248/18 в позові відмовлено.

Рішення мотивоване, зокрема, тим, що спірний пункт договору не суперечить чинному законодавству, оскільки цим пунктом сторони за взаємним волевиявленням, закріпленим в договорі, встановили певний порядок припинення їхніх правовідносин, а саме: в порядку розірвання договору - на підставі повідомлення орендодавця. Як зазначив суд першої інстанції, в ч. 3 ст. 291 ГК України передбачено можливість розірвання договору оренди у порядку встановленому ст. 188 Господарського кодексу України, яка дає можливість сторонам розірвати договір в односторонньому порядку за умови якщо це передбачено договором. Також місцевий господарський суд вказав на те, що стаття 291 Господарського кодексу України не містить жодної заборони сторонам за взаємною згодою визначити такий порядок припинення договору і не встановлює, що така умова договору є нікчемною або недопустимою. В оскаржуваному рішенні суд посилається на ч.3 ст.6 ЦК України, а також ч.3 ст.291 ГК України, якою передбачено, що договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що господарський суд першої інстанції, посилаючись в обґрунтування свого висновку про відмову в позові на зміст абзацу 1 ч. 3 статті 6 Цивільного кодексу України, не врахував абзацу 2 цієї частини статті, якою встановлено заборону відступлення від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо зазначено про це та у разі, якщо обов`язковість для сторін положень цих актів випливає з їх змісту. В той час, як зазначає позивач, ч. 1 статті 291 Господарського кодексу України встановлено пряму заборону на односторонню відмову від договору оренди майна.

Зважаючи на це, позивач стверджує про помилковість висновків господарського суду першої інстанції, що ч. 3 ст. 291 Господарського кодексу України передбачено можливість розірвання договору оренди у порядку встановленому ст. 188 Господарського кодексу України, яка дає можливість сторонам розірвати договір в односторонньому порядку за умови якщо це передбачено договором.

Також позивач зазначає на ненадання судом першої інстанції оцінки змісту підпунктів 41.3.6 та 41.3.8. пункту 41.3.8 ст. 41 договору, а саме, що зазначені в них обставини як підстави для односторонньої відмови орендодавця від договору не передбачені статтями 782, 783 Цивільного кодексу України. Підпункт 41.3.8 ст. 41 договору, на думку апелянта, встановлює таке порушення умов договору, якого взагалі не може існувати, оскільки всупереч статті 4 Господарського кодексу України, статей 1,2, 16 Цивільного кодексу України передбачає наділення таким особистим немайновим правом, як ділова репутація, речі, а саме об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі торгового центру

Представник позивача в судовому засіданні 28.05.2019 підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні проти ї задоволення заперечував, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

01.12.2016 року між Товариством з обмеженого відповідальністю "Крона-Компані" (Товариство/Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Байдаковою Анною Юріївною (орендар) укладено договір оренди № Е-1/Х-1 (далі - договір №Е-1/Х-1).

Відповідно до пункту 2.1 статті 2 "Предмет Договору", орендодавець зобов`язується передати в оренду приміщення, яке знаходиться в торговому центрі, а також обладнання, а орендар зобов`язується прийняти, оплатити оренду і повернути приміщення та обладнання орендодавцю на умовах, визначених цим договором.

Строк дії договору № Е-1/Х-1 спливає 03.12.2019 року.

Відповідно до п. 41.3 статті 41 договору № Е-1/Х-1 орендодавець має право припинити дію цього договору, письмово попередивши про це орендаря не менш ніж за 30 календарних днів, у разі вчинення орендарем істотного порушення цього договору. В такому випадку, договір вважається розірваним на 31 календарний день від дня відправки орендодавцем повідомлення про дострокове розірвання цього договору. В цілях цього договору, істотним порушенням орендарем своїх зобов`язань за цим договором, яке надає орендодавцю право відмови від зобов`язань за цим договором, буде наявність будь-якої з наступних обставин:

-орендар не виконує зобов`язань щодо страхування чи правил протипожежної безпеки (підпункт 41.3.6 пункту 41.3);

-орендар, на власний розсуд орендодавця, демонструє невідповідне чи неприйнятне ставлення до орендодавця або інших орендарів Торгівельного центру, яке завдає шкоди репутації Торгівельного центру (підпункт 41.3.8 пункту 41.3).

Предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога про визнання зазначеного пункту 41.3 статті 41 Договору, яка, як зазначена вище, обґрунтована невідповідністю його змісту вимогам чинного законодавства.

Як зазначено вище, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, господарський суд першої інстанції виходив з того, що зміст спірного пункту договору не суперечить чинному законодавству, оскільки цим пунктом сторони за взаємним волевиявлення, закріпленим в Договорі встановили певний порядок припинення їхніх правовідносин, а саме: в порядку розірвання договору - на підставі повідомлення орендодавця.

Судова колегія не погоджується з вказаним висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків передбачено договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачені підстави для визнання правочину недійсним, зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, проте у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є зокрема: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України врегульовано загальні правові підстави для зміни або розірвання договору та встановлено можливі способи розірвання договору.

Відповідно до частини першої вказаної статті, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина 3 статті 651 Цивільного кодексу України).

За змістом наведеної статті можливі три способи розірвання договору, а саме :

-за згодою сторін;

- на вимогу однієї зі сторін за рішенням суду;

- в разі односторонньої відмови від договору.

Одностороння відмова від договору як один із способів розірвання договору відповідно до ч. 3 статті 651 Цивільного кодексу можлива лише в разі встановлення права на таку відмову договором або законом.

При цьому, одностороння відмова від договору є одностороннім правочином, оскільки є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків та характеризується тим, що для її реалізації правомочній стороні не потрібно звертатися з вимогою до суду чи інших уповноважених органів та не потрібна згода іншої сторони, а достатнім є відповідне повідомлення іншої сторони та отримання останньою цього повідомлення.

Тобто зазначений спосіб розірвання договору здійснюється правомочною стороною безпосередньо, шляхом повідомлення іншої сторони.

Статтею 615 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Надаючи оцінку спірному пункту 41.3 статті 41 договору, колегія суддів дійшла висновку, що в ньому передбачено саме право орендодавця - позивача на односторонню відмову від договору, оскільки зазначено про право орендодавця припинити дію договору за наявності певних обставин, визначених в договорі як істотні порушення, лише шляхом повідомлення орендаря за тридцять календарних днів про таке припинення, яке має наслідком автоматичне розірвання договору на 31 день від дня відправки відповідного повідомлення. При цьому, в зазначеному пункті договору прямо зазначено про право відмови орендодавця від зобов`язань за договором.

Однак, частиною 1 статті 291 Господарського кодексу України передбачено, що одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Оскільки ч. 1 статті 291 Господарського кодексу України прямо встановлено заборону на односторонню відмову від договору оренди, враховуючи наведені положення статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони за договором № Е-1/Х-1 від 01.12.2016 позбавлені можливості відступити від положень цієї норми, а тому зміст спірного пункту 41.3 вказаного договору, яким передбачено право на односторонню відмову орендодавця від договору суперечить наведеній імперативній нормі ч. 1 статті 291 Господарського кодексу України.

Зважаючи на наведене, висновок господарського суду першої інстанції про те, що стаття 291 Цивільного кодексу України не містить жодної заборони встановити сторонам в договорі права на односторонню відмову від договору оренди прямо суперечить зазначеній імперативній нормі - ч.1 ст.291 Господарського кодексу України.

Крім цього, суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 291 ГК України, якою передбачено можливість розірвання договору оренди на вимогу однієї зі сторін у порядку встановленому ст.188 Господарського кодексу України, оскільки, як зазначено вище, спірний пункт договору передбачає право орендодавця на односторонню відмову від договору, яке є окремим способом розірвання договору й відрізняється від його розірвання на вимогу однієї зі сторін.

Судова колегія також враховує, що статтею 782 Цивільного кодексу України (яка є спеціальною нормою, що регулює право наймодавця відмовитися від договору найму), єдиною підставою відмови від договору встановлено лише обставину невнесення наймачем плати за користування річчю протягом трьох місяців підряд, в той час як всупереч цій нормі всі підпункти пункту 41.3. спірного договору містять інші підстави такої відмови.

Повідомлення орендодавцем орендаря в порядку, передбаченому договором про відмову від договору не усуває обов`язок додержуватись сторонами вимог ст.291 ГК України, ст.782 ЦК України.

Тому посилання суду першої інстанції на встановлення в договорі порядку повідомлення орендодавцем орендаря про відмову від договору є безпідставним.

Суд першої інстанції обгрунтовує своє рішення, в тому числі, посилаючись на ч.3 ст.291 ГК України, але не звернув увагу, що ч.1 ст.291 ГК України є імперативною та забороняє односторонню відмову від договору оренди.

Враховуючи викладене, зміст підпункту 41.3. статті 41 договору не відповідає чинному законодавству, що зумовлює недійсність цього пункту в цілому, в тому числі, і його підпунктів як складових, які окремо від нього існувати не можуть.

Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Спірний договір може існувати без наявності спірного пункту 41.3 статті 41, який не містить істотних умов договору, а тому можна припустити, що договір був би вчинений і без включення до нього цього пункту, а тому його недійсність не зумовлює недійсність всього договору в цілому.

За наведених обставин, позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З огляду на те, що господарським судом Харківської області при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення господарського суду Харківської області від 07.03.2019 у справі №922/3248/18 з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.129, ст.270, п.2 ч.1. ст.275, п.4 ч.1 ст.277, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 07.03.2019 у справі №922/3248/18 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним пункт 41.3. статті 41 договору оренди від 01.12.2016 р. №Е-1/Х-1.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Крона-Компані» ( 04074, м. Київ, вул. Лугова, 12, ідент. номер в ) на користь фізичної особи-підприємця Байдакової Анни Юріївни ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1762 грн. та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2643 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 30.05.2019 р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя С.В. Барбашова

Суддя Д.О. Попков