ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2019 р. Справа№ 927/55/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

за участю секретаря судового засідання - Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Пильтяй М.М.

від відповідача: Лутай Н.М. (довіреність б/н від 28.02.2019).

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги дочірнього підприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ"

на рішення господарського суду Чернігівської області від 06.03.2019р.

у справі №927/55/19 (суддя -Белов С.В.)

за позовом фермерського господарства "Бутенко"

до дочірнього підприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ"

про стягнення 766 702,33 грн, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019р. фермерське господарство "Бутенко" звернулось до господарського суду Чернігівської області з позовом про стягнення з дочірнього підприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ" 766702,33 грн., з яких 547692,71 грн. основного боргу за поставку сільськогосподарської продукції - молоко коров`яче незбиране, 176357,20 грн. пені, 27320,86 грн. інфляційних втрат та 15331,56 грн. трьох відсотків річних.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 06.03.2019р. позов задоволено частково: стягнуто з дочірнього підприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ" на користь Фермерського господарства "Бутенко" 547692,71 грн. боргу за поставку сільськогосподарської продукції - молоко коров`яче незбиране, 23390,14 грн. інфляційних втрат та 15331,56 грн. трьох відсотків річних, у решті позову відмовлено. Стягнуто з дочірнього підприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ" на користь Фермерського господарства "Бутенко" 8796,22 грн. судового збору та 8000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Мотивуючи судове рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідачем було отримано продукцію за умовами договору, проте свої зобов`язання за даним договором не виконав у повному обсязі, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість за поставлену продукцію

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - дочірнє підприємство "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ" - звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Чернігівської області від 06 березня 2019 року по справі № 927/55/19 в частині стягнення з дочірньою підприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "Сил" на користь фермерського господарства "Бутенко" 121 289,06 грн боргу, 1 949,17 грн інфляційних втрат та 3 270,54 грн відсотків річних та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги фермерською господарства "Бутенко" до дочірнього підприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "Сил" про стягнення заборгованості задовольнити частково у розмірі 426 403,65 грн. боргу, 21 440,96 грн інфляційних втрат та 12 061,02 грн. відсотків річних.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом першої інстанції при розгляді справи, не було взято до уваги те, що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, якими є спеціалізована товарна накладна на перевезення молочної продукції (форми №1-ТН (МС)), яка позивачем не надавалась, а приймальна квитанція на закупівлю молочної сировини є зведений обліковим документом, що призначений для впорядкування даних, але не є підставою для списання молочної сировини суб`єктом господарювання. Зазначив також, що висновки суду першої інстанції про те, що сторонами було погоджено вільну ціну на молоко, не підтверджено належними доказами, а є лише припущеннями.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2019 відкрито апеляційне провадження та призначено справу №927/55/19 до розгляду.

23.04.2019 через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні, 21.05.2019 року представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні, заперечив проти вимог апеляційної скарги, вказав на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступного.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 01.06.2016 між позивачем (товаровиробник) та відповідачем (товаровиробник), був укладений договір №1/06 (а.с. 27-29 ), відповідно до умов якого товаровиробник зобов`язався в порядку і на умовах, визначених цим договором, передати у власність відповідача (заготівельника) сільськогосподарську продукцію - молоко коров`яче незбиране, що відповідає ДСТУ 3662-97 "Молоко коров`яче незбиране" вимоги при закупівлі, а відповідач, зобов`язався прийняти та оплатити сировину в порядку передбаченому цим договором.(п.1.1 договору )(а.с.27)

За умовами п.2.1. договору ціна на сировину є договірною і формується в залежності від сезонності ринку цін на молоко, кількості та якості молока, за спільної згоди сторін і засвідчується підписанням протоколу погодження цін, який є невід`ємною частиною цього договору.

Пунктом 7.1. договору визначено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2016 року. У випадку, якщо за місяць до закінчення строку цього договору одна із сторін письмово не повідомлять про свій намір припинити дію цього договору, договір вважається продовженим на наступний календарний рік за взаємною згодою сторін і так кожного наступного календарного року.

Строк дії договору було продовжено на 2017 рік, оскільки сторони не надали доказів звернення з письмовим повідомленням про намір припинити дію цього договору, у відповідності до пункту 7.1 договору.

01.08.2017 року між сторонами було підписано протокол погодження ціни за яким визначено, що вільна ціна на молоко незбиране при базовій нормі жиру 3,4% та базисний норми білку - 3,0% за 1 тону з ПДВ вищого ґатунку 8000,00 грн. за тону. (а.с.70).

На виконання умов зазначеного договору за період з 01.12.2017 по 31.12.2017 позивачем надано, а відповідачем відповідно прийнято молоко загальною вартістю 606122,46 грн., у відповідності до приймальної квитанції на закупівлю молочної сировини №КСЗ00018492 від 06.12.2017 року. (а.с.32). Зазначеною квитанцією відповідач затвердив факт передачі товару, ціна та його вартість.

Відповідачем було частково виконано взяті на себе зобов`язання щодо оплати за поставлений товар, а саме перераховано позивачу грошові кошти в сумі 300000,00 грн. платіжним дорученням №778 від 04 грудня 2017 року та 50000,00 грн. платіжним дорученням №504 від 27 квітня 2018 року (а.с.41-42), частково погасивши вартість отриманої ним продукції та одночасно погасивши заборгованості у розмірі 291570,25 грн., яка рахувалась за відповідачем на початок грудня 2017 року, відповідно до приймальної квитанції №КСЗ00018492. Тобто: 606122,46 грн. (вартість отриманого 06 грудня 2017 року товару) + 291570,25 грн. (заборгованість на початок грудня 2017 року) = 897692,71 грн. 897692,71 грн - 300000,00 грн - 50000,00 грн = 547692,71 грн.

Оскільки відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за договором в частині щодо своєчасної та повної оплати вартості за надані послуги та за молоко, утворилась заборгованість у розмірі 547692,71 грн., у зв`язку з чим позивач звернувся до господарського суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що факт наявності боргу відповідача перед позивачем в сумі 547692,71 грн., у зв`язку з невиконанням умов договору № 1/06 від 01 червня 2016 року, підтверджений належними та допустими доказами та відповідачем не спростований.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Договір, що укладений між сторонами за своїм змістом та правовою природою є договором контрактації сільськогосподарської продукції, а тому відносини, які виникли між сторонами у зв`язку його укладенням підпадають під правове регулювання норм §4 глави 54 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.1, 2 ст.713 Цивільного кодексу України за договором контрактації сільськогосподарської продукції виробник сільськогосподарської продукції зобов`язується виробити визначену договором сільськогосподарську продукцію і передати її у власність заготівельникові (контрактанту) або визначеному ним одержувачеві, а заготівельник зобов`язується прийняти цю продукцію та оплатити її за встановленими цінами відповідно до умов договору. До договору контрактації застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналіз змісту договору №1/06 від 01 червня 2016 року свідчить, що в ньому відсутні будь-які застереження щодо застосування до правовідносин, які виникли між сторонами у зв`язку з його укладенням, положень про купівлю-продаж, а тому судом при вирішенні даного спору застосовуються також норми чинного законодавства, які регулюють відносини купівлі-продажу.

Як унормовано, відповідно до вимог ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст.530 ЦК України).

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При цьому, положеннями статей 611 та 612 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається з приймальної квитанції на закупівлю молочної сировини №КСЗ00018492 від 06 грудня 2017 року відповідачем прийнято від позивача у період з 01 грудня до 31 грудня 2017 року молоко загальною вартістю 606122,46 грн. Зазначеною приймальною квитанцією відповідач затвердив (погодив) факт передачі товару, ціну та його вартість, що не заперечується останнім.

За поставлений позивачем товар, відповідачем було частково виконано взяті на себе зобов`язання, а саме перераховано позивачу грошові кошти в сумі 300000,00 грн. платіжним дорученням №778 від 04 грудня 2017 року та 50000,00 грн. платіжним дорученням №504 від 27 квітня 2018 року, частково погасивши вартість отриманої ним продукції та одночасно погасивши заборгованості у розмірі 291570,25 грн., яка рахувалась за відповідачем на початок грудня 2017 року, відповідно до приймальної квитанції №КСЗ00018492. Тобто: 606122,46 грн (вартість отриманого 06 грудня 2017 року товару) + 291570,25 грн (заборгованість на початок грудня 2017 року) = 897692,71 грн., 897692,71 грн - 300000,00 грн - 50000,00 грн = 547692,71 грн.

Доводи апеляційної скарги, стосовно ціни продукції, а саме що протоколу погодження ціни, яким би сторони встановили закупівельну ціну 1 тонни молока у 10000,00 грн. сторони не погоджували, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки про погодження сторонами ціни молочної сировини в такому розмірі свідчить підписана керівником та головним бухгалтером відповідача (ДП "Коропський сирзавод" ТОВ "СиЛ") та скріплена печаткою ДП "Коропський сирзавод" ТОВ "СиЛ" приймальна квитанція на закупівлю молочної сировини №КСЗ00018492 від 06 грудня 2017 року, за якою відповідачем прийнято від позивача у період з 01 грудня до 31 грудня 2017 року молочну сировину, і якою сторонами погоджено кількість, вартість та ціну продукції. При цьому, вказана квитанція підписана сторонами без зауважень, а докази наявності претензій чи заперечень відповідача щодо отримання молочної сировини (її якості чи вартості) в матеріалах справи відсутні.

Також як вбачається з матеріалів справи, а саме видно зі змісту податкової накладної від 31 грудня 2017 року №38/2, позивачем було складено та подано документи для реєстрації податкової накладної від 31 грудня 2017 року №38/2 на суму 606122,46 грн, що підтверджується належним чином засвідченою копією електронної квитанції №1, у відповідності до якої документ доставлено та прийнято 12 січня 2018 року до центрального рівня ДПС України. (а.с.30,31)

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. У разі допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкових накладних/розрахунків коригування, реєстрація яких зупинена згідно з пунктом 201.16 цієї статті) податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Факт погодження відповідачем з сумою поставленої йому продукції підтверджується відсутністю скарги на податкову декларацію позивача, щодо податкової накладної від 31 грудня 2017 року №38/2.

За умовами пунктів 2.2.-2.4. оплату за сировину заготівельник проводить 2 (два) рази на місяць по жиру та білку. Порядок оплати: з розрахункового рахунку заготівельника. Види розрахунків: безготівковий.

Згідно із ч.1 ст.251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

В силу ч.1 ст.252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

За змістом ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

В договорі не визначено дату чи подію, з якими пов`язано початок перебігу строку оплати товару, що унеможливлює визначення строку виконання відповідачем вказаного обов`язку за договором.

Відповідно до ч.3 ст.251 Цивільного кодексу України строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Термін виконання зобов`язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу встановлений спеціальною нормою права, яка міститься в ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України. Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі - продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак, обов`язок відповідача оплатити товар, з огляду на приписи статті 692 ЦК України, виникає з моменту його прийняття.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі №3-78гс14 (№925/1332/13) та від 30 вересня 2014 року у справі №3-121гс14 (№927/1232/13).

Разом з тим, відповідно до вимог ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства, не підлягає застосуванню до правовідносин купівлі-продажу, так як термін виконання зобов`язання з оплати товару чітко визначений спеціальною нормою права, яка міститься в ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач мав оплатити товар в день його прийняття, що засвідчується підписаною самим відповідачем приймальною квитанцією на закупівлю молочної сировини №КСЗ00018492 від 06 грудня 2017 року, тобто 06 грудня 2017 року.

Колегія суддів вважає , також, необґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно того, що належним підтвердженням здійснення поставки молока за договором від 01 червня 2016 року за № 1/06 є лише спеціалізована товарна накладні на перевезення молочної сировини, оскільки як видно з матеріалів справи, а саме зі змісту приймальної квитанції № КС №300018492 вищевказана продукція була поставлена, що посвідчено підписами уповноважених осіб обох сторін та не було спростовано представниками обох сторін в судовому засіданні. Окрім того, претензій щодо кількості та якості товару, як під час приймання та і в подальшому відповідачем заявлено не було, продукцію не повернуто.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт наявності боргу у відповідача перед позивачем в загальній сумі 547692,71 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, колегією суддів визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення пені в розмірі 176357,20 грн. за період з 23 січня 2018 по 26 квітня 2018 у розмір 50943,07 грн. та з 27 квітня 2018 по 20 грудня 2018 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Також, відповідно до п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань ", а саме, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Закон України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань" визначає лише граничні межі нарахування пені, а не передбачає її стягнення у цьому розмірі в обов`язковому порядку.

За умовами пункту 5.1. договору, за невиконання сторонами зобов`язань договору товаровиробник та заготівельник несуть відповідальність в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в частині стягнення пені позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки у договорі не визначено можливість забезпечення виконання зобов`язань шляхом нарахування пені, розмір та базу її нарахування, а законодавчими актами не встановлено обов`язковості її сплати у спірних відносинах, отже, у позивача відсутнє право на стягнення пені за прострочення грошових зобов`язань.

Відносно позовних вимог про стягнення з відповідача 15331,56 грн. трьох процентів річних, нарахованих за період з 23 січня 2018 року по 26 квітня 2018 року у розмірі 4617,79 грн. та за період з 27 квітня 2018 року по 20 грудня 2018 року у розмірі 10713, 77 грн., а також 27320,86 грн. інфляційних нарахувань за період лютий 2018 року - квітень 2018 року у розмірі 16914,70 грн. та за період червень 2018 року - вересень 2018 року у розмірі 10406,16 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Як унормовано відповідно до вимог статті 625 ЦК - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому проценти річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 26.04.2017 р. у справі № 3-1522гс16.

Інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Таким чином, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання з своєчасної оплати поставленого товару не виконав, колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок процентів річних та інфляційних втрат, погоджується з ним та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню три відсотки річних в межах заявлених вимог у сумі 15331,56 грн., нарахованих за періоди з 23 січня 2018 року по 26 квітня 2018 року та з 27 квітня 2018 року по 20 грудня 2018 року та інфляційні втрати, за вірним розрахунок суду першої інстанції, в розмірі 23390,14 грн. за період лютий 2018 року - квітень 2018 року у розмірі 16890,67 грн. та за період червень 2018 року - вересень 2018 року у розмірі 6499,47 грн.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи скаржника з приводу порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції, яким частково задоволено позовні вимоги у повному обсязі, відповідає законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу дочірнього підприємства «Коропський сирзавод» товариства з обмеженою відповідальністю «СИЛ» на рішення господарського суду Чернігівської області від 06.03.2019 у справі №927/55/19 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Чернігівської області від 06.03.2019 у справі №927/55/19 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на дочірнє підприємство «Коропський сирзавод» товариства з обмеженою відповідальністю «СИЛ».

4.Матеріали справи №927/55/19 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 06.06.2019 .

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко