Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2019 р. м. Житомир Справа № 906/132/19

Господарський суд Житомирської області у складі: судді Машевської О.П.

за участю секретаря судового засідання: Нероди І.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув

від відповідача: Раєцький А.О., ордер серії ЖТ № 054971, адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (м. Коростишів)

до Фізичної особи-підприємця Тютріної Олени Анатоліївни (м. Коростишів)

про стягнення 30974,18грн відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог від 01.04.19р. за № 71 ( вх. № 02-44/481/19 від 03.04.19р.)

Процесуальні дії по справі.

Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (м. Коростишів) звернулося з позовом до суду про стягнення 27599,90 грн з Фізичної особи-підприємця Тютріної Олени Анатоліївни (м. Коростишів ).

Відповідно до ухвали суду від 08.02.19р. провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ухвали суду від 11.03.19р. справу розглянуто за правилами загального позовного провадження.

В межах підготовчого провадження ухвалою суду від 04.04.19р. повернуто без розгляду клопотання відповідача від 18.03.19р. про залучення до справи Коростишівську міську раду в якості третьої особи та про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 906/1060/18.

Відповідно до ухвали суду від 02.05.19р. прийнято до розгляду по суті заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог від 01.04.19р. за № 71 ( вх. № 02-44/481/19 від 03.04.19р.); повернуто без розгляду клопотання відповідача від 25.04.19р. про залучення до справи Комунальне підприємство "Міський ринок" в якості третьої особи та про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 906/1060/18; повернуто без розгляду клопотання Коростишівської міської ради про залучення до участі у справі третьою особою на стороні відповідача від 18.04.19р.; закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 14.05.2019 р.

Відповідно до ухвали суду від 14.05.19р. відкладено розгляд справи по суті на 30.05.19р. та ухвалено позивачу надати оригінали документів, копії яких додано до заяв по суті справи для їх огляду судом: договору оренди №26 від 01.01.2015р. та повідомлення про намір повернення об`єкта оренди від 02.02.2018р. за підписом ФОП Тютріної О. А.

В судовому засіданні 14.05.19р. та 30.05.19р. розглянуто та задоволено клопотання позивача про розгляд справи по суті без участі його уповноваженого представника.

В судовому засіданні 30.05.19р. оголошено скорочене рішення суду (вступну та резолютивну частини ) про відмову у позові.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" ( надалі за текстом - Позивач) доводить, що відповідно до статутної діяльності ( п.2.3.2, п. 2.3.3.,п.2.3 Статуту) надає в оренду торгові місця на ринку для здійснення торгівлі. Керуючись п. 19 Правил торгівлі на ПР "Кооперативний ринок", затверджених сесією Коростишівської міської ради за № 762 від 03.04.2014р. укладає з продавцями строкові угоди про оренду торгівельних місць , у яких зазначається асортимент товарів, що реалізуються, розташування торгівельного місця, умови його оренди та розмір та порядок оплати за оренду.

Позивач доводить, що відповідно до укладеного 01.01.2015року договору №26 передав Фізичній особі-підприємцю Тютріній Олені Анатоліївні (надалі за текстом - Відповідач ) в оренду торгівельні місця (майданчики ) за 177/1А, площею 4,62кв.м; № 187, площею 6кв.м; № 224, площею 4кв.м. ( надалі за текстом - торговельні майданчики), місцезнаходження яких визначено на карті-схемі розміщення торгівельних місць на ринку, затвердженій рішенням Коростишівської міської ради № 762 від 03.04.2014р. Оскільки строк дії договору №26 від 01.01.2015року закінчився 31.12.2015року, а Відповідач не повернула торговельні майданчики з оренди, рішенням Господарського суду Житомирської області від 09.10.2017р. у справі №906/322/17 з Відповідача було стягнуто неустойку за період прострочення до 20.09.2017р. Оскільки Відповідач продовжує використовувати торговельні майданчики для здійснення торгівлі без договору оренди на підставі ч.2 ст. 785 ЦК України, до неї застосовано неустойку за новий період прострочення з 20.09.2017р. по 01.02.19р. на загальну суму 27599,90грн.

Відповідач у відзиві на позов вимоги останнього заперечує, оскільки торговельні майданчики звільнила ще станом на 05.01.2016року шляхом демонтажу розміщених в їх межах тимчасових споруд (металевих кіосків) за межі ринку , про що доводить акт приймання-передачі виконаних робіт від 05.01.2016р. , підписаний з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 . В свою чергу, акт приймання-передачі торговельних майданчиків з оренди з Позивачем не було підписано , оскільки такий обов`язок не встановлений договором №26 від 01.01.2015року або законом, та що при передачі торговельних майданчиків в оренду між сторонами спору такий акт також не складався.

Позивач у відповіді на відзив заперечує обставини звільнення Відповідачем торговельних майданчиків ще станом на 05.01.2016року шляхом демонтажу розміщених в їх межах тимчасових споруд (металевих кіосків) та звертає увагу суду на недостовірність поданих Відповідачем засобів доказування на підтвердження цих обставин. Доводить, що недостовірними доказами Відповідач вводить суд в оману і на підтвердження таким доводам подає повідомлення про намір повернення об`єкту оренди , підписане Відповідачем 02.02.18р. та зареєстроване позивачем вх. № 11 від 05.02.18р. , а також лист Позивача на це повідомлення від 13.02.18р. за вих. № 82 ( а.с. 54).

Відповідач у запереченнях наголошує, що у договорі №26 від 01.01.2015року відсутні домовленості сторін про оформлення актів прийому - передачі торговельних майданчиків в оренду та з оренди, та що станом на 05.01.2016р. останні були звільнені. Окрім того, оскільки договором не узгоджено порядку та способу повернення майна, а останній укладено саме у редакції позивача, який захистив свої права (інтереси), у тому числі передбачивши право примусового переміщення об`єктів оренди, з врахуванням застосованого Верховним Судом у постанові від 26.02.2019р. у справі № 908/710/18, принципу "contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав) підстави для притягнення відповідача до майнової відповідальності на підставі статті 785 ЦК України відсутні.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

01 січня 2015року між Позивачем та Відповідачем у простій письмовій формі укладено договір оренди (надалі за текстом - Договір №26) на таких основних умовах:

- об`єктом оренди є торгівельний майданчик №177/1А;187;224, загальною площею 4,62кв.м, 6кв.м,4 кв.м, місцезнаходження якого зазначене на плані розміщення торгівельних місць на ринку;

- об`єкт оренди надається у тимчасове платне користування для провадження торговельної діяльності;

- орендар набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії Договору відповідно до п.6;

- орендодавець зобов`язується передати у тимчасове користування орендарю об`єкт оренди на умовах і в строк , передбачені цим Договором;

- орендодавець має право у разі якщо орендар після припинення дії Договору в семиденний термін не звільнить об`єкт оренди , перемістити тимчасову споруду, що встановлена на орендованому торговельному місці, на штраф майданчик ринку;

- орендар зобов`язується у визначений цим Договором термін прийняти об`єкт оренди у тимчасове платне користування ;

- у разі припинення або розірвання Договору у 7-ми денний термін звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані не гіршому , ніж на момент передачі його в оренду;

- за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність згідно з законодавством України ;

- договір укладено на 1 рік, і діє з 01.01.2015р. до 31.12.2015р. включно;

- якщо орендар має намір укласти Договір на наступний строк, він зобов`язаний не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії цього Договору подати Орендодавцю письмову заяву з додаванням копій правовстановлюючих документів ; за умови відсутності в орендодавця заперечень Договір може бути пролонгований на такий же термін; в іншому випадку Договір припиняє дію відповідно до п.6.1;

- взаємовідносини, що не врегульовані Договором, регулюються законодавством України ( а.с.10).

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 09.10.17р. у справі №906/322/17 ( набрало законної сили 31.10.17р.) стягнуто з Відповідача на користь Позивача неустойку в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення, а саме за період з 01.01.2016 по 20.09.2017 на загальну суму 34867,60грн. на підставі ч.2 ст. 785 ЦК України ( надалі за текстом - Рішення суду ).

У мотивувальній частині Рішення суду викладено наступні висновки: "орендар не виконав умови п.6.3 Договору №26, не подав заяв про намір його пролонгувати, отже, згідно п.6.1 вказаний договір припинив свою дію. Тобто, договір оренди №26 діяв до 31.12.2015. Оскільки, відповідач не виконав свого обов`язку щодо повернення орендованого торгівельного майданчику, позивач скористався своїм правом та нарахував відповідачу неустойку в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення, а саме за період з 01.01.2016 по 20.09.2017 на загальну суму 34867,60грн. З договору оренди №26 від 01.01.2015 вбачається, що у разі припинення або розірвання договору орендар несе обов`язок у 7-ми денний термін звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду (п.4.3.8 договору). Судом встановлено, що станом на день звернення позивача до суду з даною позовною заявою відповідач не повернув позивачу об`єкт оренди, який визначений як предмет Договору №26 від 01.01.2015".

В описовій частині Рішення суду 09.10.2017 відображено також наступне: "як вбачається з прибуткових касових ордерів, розрахунки відповідачем були проведені частково, лише за березень-червень, серпень, жовтень, листопад 2015 року, квітень, червень 2016 року в загальній сумі 8435,70 грн (а.с.13-21).

При вирішенні цього спору, Відповідач доводила, що звільнила торговельні майданчики № 177/1, №187, № 224 ще станом на 05.01.2016р. шляхом демонтажу розміщених в їх межах тимчасових споруд (металевих кіосків) та вивезення останніх з території ринку по вул. Шевченка,40 в м. Коростишеві , про що було складено акт прийому-передачі виконаних робіт, підписаний з фізичною особою - підприємцем Степурко А.В. , яким ці роботи було виконано (а.с.48). Факт звільнення торговельних майданчиків № 177/1, №187, № 224 від тимчасових споруд (металевих кіосків) Відповідач також доводила актом про звільнення торговельних майданчиків від 05.01.16р. , який підписали, крім неї, також фізичні особи - підприємці Веселовська- Галєєва Ю.В. , Давидюк О.О., фізична особа ОСОБА_4 ., депутат Коростишівська міської ради Муравська А.О. ( а.с. 48, 49). Іншим актом № 282 про встановлення факту від 12 лютого 2019р. Відповідач додатково доводила , що тимчасові споруди (металеві кіоски) орієнтовною площею 15кв.м були розміщені за задньою стінкою м`ясного павільйону по вул. Шевченка,40 в м. Коростишеві без їх нумерації на місцевості в межах площі торговельних майданчиків 4,62 кв.м, 6кв.м та 4 кв.м, які являють собою асфальтно-бетонне покриття , та що на момент їх обстеження тимчасових споруд не виявлено, дані площі вільні . Акт № 282 про встановлення факту від 12 лютого 2019р. підписали депутат Коростишівської міської ради Рудченко Ю.В., фізична особа - підприємець Веселовська-Галєєва Ю. В., фізична особа ОСОБА_4 , в.о. директор комунального підприємства "Міський ринок" Коростишівської міської ради Папірник О.Є. ( а.с. 50).

Позивач доводив, що Відповідач станом на 05.01.2016р. фактично не звільнила торговельні майданчики № 177/1, №187, № 224 шляхом демонтажу розміщених в їх межах тимчасових споруд (металевих кіосків). Доказом цьому факту вважає повідомлення про намір повернення об`єкту оренди , підписане Відповідачем 02.02.18р. та зареєстроване позивачем вх. № 11 від 05.02.18р., у якому Відповідач повідомляє про намір звільнити торговельні майданчики та повернути їх Позивачу у визначені ним дату та час для вчинення цих дій, та гарантує зі своєї сторони звільнення торговельних майданчиків та їх повернення ( а.с. 55). Позивач доводить, що на повідомлення Відповідача відповів листом від 13.02.18р. за вих. № 82, у якому зазначив, що звільнити торговельні майданчики Відповідач може кожного робочого дня з 15:00год. до 20:00години , та що після їх звільнення шляхом вивезення кіоску за межі території ринку, представник Позивача підпише акт їх звільнення. Додатково Позивач у цьому листі наголосив Відповідачу, що складений ним акт прийому-передачі торговельних майданчиків з оренди в редакції п.1 "сторони погодили розірвати достроково договір оренди" не відповідає ЦК України, оскільки Договір №26 припинив свою дію з 31.12.15р. ( а.с. 54).

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до ч. 3 статті 86 ГПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому , так і кожному доказу (групі однотипних доказів) , мотивує , зокрема, врахування групи доказів.

У ч.1 ст. 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані , на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (Заява N 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Вирішуючи питання щодо наявних у справі доказів, господарський суд враховує інститут допустимості засобів доказування ( ст. 77 ГПК України), згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до принципу належності доказів ( ст. 76 ГПК України), господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи.

Найбільш суттєвим , на думку суду, є принцип достовірності доказів ( ст. 78 ГПК України) , який забезпечує встановлення судом дійсних обставин справи. Іншими словами, цей принцип забезпечує встановлення судом юридичних фактів (дій та подій), які дійсно відбулися , а поданий учасниками справи засіб доказування, наприклад, письмовий доказ, є носієм інформації про це цей юридичний факт (дію або подію). Якщо подія - це юридичний факт , який відбувається об`єктивно , та здебільшого, не залежить від волі людини, то дія (або ж і бездіяльність) - це юридичний факт, який відбувається внаслідок усвідомленої поведінки людини , групи осіб тощо.

Мета судового дослідження доказів полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення юридичних фактів , що мали місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд відбирає для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду у постановах від 29.01.2019 у справі №911/916/15, від 29.08.2018 у справі №911/1111/15, від 05.06.2018 у справі №911/915/15 та від 18.04.2018 у справі №911/917/15.

Окрім того, суд враховує, що Кодекс у ч. 4 ст. 42 містить імперативне правило про те, що за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Так, у ч. 11 ст. 80 Кодексу передбачена наступна процесуальна норма : у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Однак Відповідач не заявила перед судом до закінчення підготовчого засідання клопотання про виключення з числа доказів акту прийому-передачі виконаних робіт від 05.01.16р., підписаного з фізичною особою - підприємцем Степурко А.В. , акту про звільнення торговельних майданчиків від 05.01.16р. та акту № 282 про встановлення факту від 12.02.19р. , достовірність яких, як засобів доказування, поставлено Позивачем під сумнів.

Враховуючи вимоги процесуального законодавства, дійсні обставини справи суд встановлює з врахуванням кожного доказу (групи доказів) та залежно від встановленого, застосовує відповідні норми права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

До речей як складової поняття майна, відповідно до положень ч.1 статті 181 ЦК України, належать нерухомі речі ( земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення).

Відповідно до ч.1 статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму (ч.2 цієї статті Кодексу).

Відповідно до ч.1 статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до статті 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Таким чином, Цивільний кодекс України не вимагає оформляти відповідним документом (актом) факт передання речі з визначеними індивідуальними ознаками в найм ( оренду) та її повернення з найму (оренди) . Виняток складають договори найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (ст. 795 ЦК України) та земельної ділянки ( ст. 792 ЦК України).

Оскільки обов`язок наймодавця передати наймачеві майно у користування може бути виконаний або негайно, або у строк , встановлений договором найму ( ст. 765 ЦК України), суд враховує , що сторони спору погодили у п. 2.1 наступну договірну умову : орендар набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії Договору відповідно до п. 6 , тобто з 01.01.2015р., і не домовлялися про необхідність додаткового оформлення передання торговельних майданчиків відповідним документом (актом).

Як встановив суд, Договір №26 не вимагає оформляти повернення торговельних майданчиків з оренди відповідним документом (актом), та що саме на Відповідача покладено обов`язок скласти проект такого акту, підписати його в двох примірниках та надіслати Позивачу рекомендованою кореспонденцією. За змістом п.7.4 Договору №26 сторони домовились повідомляти один одного рекомендованою поштою , вказавши свої поштові реквізити.

З врахуванням викладеного, суд критично оцінює лист Позивача від 13.02.18р. за вих. № 82, у якому зазначено, що звільнити торговельні майданчики Відповідач може кожного робочого дня з 15:00год. до 20:00години , та що після їх звільнення шляхом вивезення кіоску за межі території ринку, представник Позивача підпише акт їх звільнення.

Стосовно вчинених Відповідачем дій 02.02.2018року із заповнення бланку повідомлення про намір повернення об`єкту оренди рукописним текстом про те, що Договір оренди №26 укладено між сторонами 31.12.2014р., інша дата - 01.01.14р. , та що в користуванні перебували торгівельні майданчики №187, 177/1а, 224 ( а.с. 55).

У цій справі суд оцінює Договір №26, який сторони уклали 01.01.2015р. зі строком дії один рік з 01.01.15р. по 31.12.15р. Інші договірні відносини, які існували між сторонами у 2014 році , та були оформлені іншим договором оренди з аналогічним номером та щодо аналогічних об`єктів оренди , не входять до предмета доказування за цим спором . Тому повідомлення про намір повернення об`єкту оренди від 02.02.18р., суд також оцінює критично.

Стосовно доводів Позивача , викладених в листі від 13.02.18р. за вих. № 82, про те, що Договір №26 припинив свою дію з 31.12.15р. , які суд оцінює у сукупності із мотивувальною частиною Рішення суду про наступне: "орендар не виконав умови п.6.3 Договору №26, не подав заяв про намір його пролонгувати, отже, згідно п.6.1 вказаний договір припинив свою дію. Тобто, договір оренди №26 діяв до 31.12.2015".

Частина 4 ст. 75 ГПК України передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, стосовно яких ці обставини встановлено. В частині 7 цієї статті передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи , не є обов`язковою для господарського суду.

Оскільки Рішенням суду стягнуто з Відповідача на користь Позивача неустойку в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення, а саме за період з 01.01.2016 по 20.09.2017 на загальну суму 34867,60грн. на підставі ч.2 ст. 785 ЦК України , і Відповідач не скористався правом апеляційного оскарження судового рішення в цій частині, суд при вирішенні цього спору застосовує правило ч.4 ст. 75 ГПК України, і виходить з того, що обставина закінчення строку дії Договору №26 - 31.12.2015року вважається встановленою судом у господарській справі № 906/322/17, і для господарського суду у цій справі має преюдиціальне значення.

В свою чергу, оцінюючи зміст договірних умов п.п.1.1, 4.2.5 та 4.3.8 Договору оренди у сукупності , суд встановив, що Відповідач зобов`язана була у 7-ми денний термін , що в календарних днях визначається як період з 01.01.2016року по 08.01.2016 включно (07.01.2016 - святковий день), звільнити торговельні майданчики шляхом переміщення (демонтажу) розташованих в межах їх площі тимчасових споруд. Відповідач визнала, що тимчасовими спорудами були три металеві кіоски , ідентифіковані за номерами №177/1,187 та 224, відповідними номерам торговельних майданчиків, які були демонтовані та вивезені за межі ринку ще станом на 05.01.2016р., тоді як в акті № 282 про встановлення факту від 12.02.2019р. зафіксовано , що "дані споруди були розміщені за задньою стінкою м`ясного павільйону по вул. Шевченка,40 в м. Коростишеві. Нумерація споруд на місцевості відсутня".

В ході вирішення цього спору Відповідач не спростувала викладене в описовій частині Рішення суду: "як вбачається з прибуткових касових ордерів, розрахунки відповідачем були проведені частково, лише за березень-червень, серпень, жовтень, листопад 2015 року, квітень, червень 2016 року в загальній сумі 8435,70 грн (а.с.13-21).

Тобто, Відповідач не пояснила , на якій підставі у квітні та червні 2016року проводились розрахунки з Позивачем , що підтверджені прибутковими касовими ордерами, якщо торговельні майданчики було звільнено ще 05.01.2016року.

Разом з тим, зміст оцінених договірних умов п.п.1.1, 4.2.5 та 4.3.8 Договору оренди у сукупності із встановленими Рішенням суду обставинами, дає підстави суду дійти висновку, що Позивач не скористався правом перемістити тимчасові споруди Відповідача, що були встановлені на орендованих торговельних майданчиках, на штраф майданчик ринку, якщо останні фактично не були звільнені Відповідачем у спосіб їх демонтажу та вивезення за межі території ринку станом на 05.01.2016р. , про що доводить Відповідач у цій справі.

Суд також звертає увагу, що торговельні майданчики ідентифіковані в Договорі №26 за номером №177/1А, 187 та 224 та площею 4,62кв.м, 6кв.м, та 4 кв.м відповідно.

Місцезнаходження торговельних майданчиків у Договорі №26 ідентифіковано в наступний спосіб : зазначене на плані розміщення торгівельних місць на ринку.

У цій справі план розміщення торгівельних місць на ринку ( або карта -схема розміщення торгівельних місць на ринку) , як засіб доказування відсутній, так само як і рішення Коростишівської міської ради № 762 від 03.04.2014р., яким ця карта-схема затверджена. В акті № 282 про встановлення факту від 12.02.2019р. зафіксовано , що тимчасові споруди Відповідача ( три металеві кіоски) були розміщені за задньою стінкою м`ясного павільйону по вул. Шевченка,40 в м. Коростишеві, та що торговельні майданчики, на яких вони були розміщені, являють собою асфальтно-бетонне покриття.

Заперечуючи при вирішенні цього спору факт звільнення Відповідачем торговельних майданчиків шляхом демонтажу та вивезення за межі ринку ще станом на 05.01.2016р. трьох металевих кіосків, Позивач не подав належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження тим обставинам, що як станом на 05.01.2016року, так і дотепер, торговельні майданчики не звільнені і на їх площі розміщені тимчасові споруди Відповідача "за задньою стінкою м`ясного павільйону по вул. Шевченка,40 в м. Коростишеві" , які нею використовуються для торгівлі на ринку.

Оцінюючи доводи Відповідача про необхідність врахування при вирішенні цього спору застосованого Верховним Судом у постанові від 26.02.2019р. у справі № 908/710/18 принципу "contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав) для встановлення наявності підстав для повторного застосування ч. 2 статті 785 ЦК України за новий період прострочення з 20.09.2017року по 01.04.2019року на загальну суму 30974,18грн, після Рішення суду про стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення за період з 01.01.2016 по 20.09.2017 на загальну суму 34867,60грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з частиною 2 зазначеної норми, на підставі якої заявлено позовні вимоги про стягнення неустойки, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, необхідною є наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 зазначеного Кодексу. При цьому для застосування відповідальності, передбаченої цією нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, постановах Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі № 927/1215/13 і від 19.08.2014 у справі № 3-85гс14.

Суд погоджується з доводами Відповідача про те, що з укладенням Договору №26 у сторін виник інтерес щодо належного виконання своїх обов`язків, який ґрунтується на легітимному очікуванні добросовісної та розумної поведінки сторін зобов`язання , що у випадку невиконання наймачем обов`язку щодо звільнення торговельних майданчиків гарантував б наймодавцю можливість відновлення своїх прав за рахунок переміщення тимчасових споруд на штраф майданчик ринку і компенсації збитків, пов`язаних з таким переміщенням.

Разом з тим, Позивач повторно просить стягнути з Відповідача неустойку в розмірі подвійної плати за користування торговельними майданчиками за новий період прострочення з 20.09.2017року по 01.04.2019року, тим самим допускає бездіяльність з виконання договірної умови п. 4.2.5 Договору №26.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Цей спосіб захисту є ефективним у разі неможливості реалізувати умову п. 4.2.5 Договору №26 в досудовому порядку.

Однак , як достовірно встановлено судом, Позивач і не намагався вживати заходи щодо переміщення тимчасових споруд Відповідача (трьох металевих кіосків) за межі площ торговельних майданчиків за весь час , що минув після 08.01.2016року.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, у ч. 3 статті 13 ЦК України передбачено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Подання нового позову на підставі ч.2 ст.785 ЦК України за період з 20.09.2017року по 01.04.2019року на загальну суму 30974,18грн після винесення Господарським судом Житомирської області рішення суду від 09.10.17р. у справі №906/322/17 ( набрало законної сили 31.10.17р.) про стягнення з Відповідача на користь Позивача неустойки в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за період з 01.01.2016 по 20.09.2017 на загальну суму 34867,60грн. на підставі ч.2 ст. 785 ЦК України , суд розцінює як зловживання правом та порушення таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність ( п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України) .

Окрім того, завданням господарського судочинства є справедливе вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності , з метою ефективного захисту порушених прав юридичних осіб , а тому і суд , і учасники судового процесу зобов`язані керуватися цим завданням, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі ( ч. ч. 1 та 2 ст. 2 ГПК України).

На підставі вищевикладеного, суд у позові відмовляє.

За змістом статті 129 ГПК України судовий збір покладається на Позивача у справі.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 03.06.19

Суддя Машевська О.П.

Віддрукувати: 1 - у справу, 2-3 - сторонам (рк. з пов.)