СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2019 р. Справа № 917/1117/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Пелипенко Н.М., суддя Попков Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Пляс Л.Ф.,

за участю представників сторін:

позивача не з`явився,

відповідача не з`явився,

третьої особи не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №609 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 30.10.17 (повний текст складено та підписано 08.11.17, суддя Кульбако М.М.) у справі № 917/1117/17

за позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "Вирішальне" Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України, с. Вирішальне, Лохвицький район, Полтавська область,

до Вирішальненської сільської ради, с. Вирішальне, Лохвицький район, Полтавська область,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, м. Полтава,

про визнання права постійного користування землею

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року Державне підприємство "Дослідне господарство "Вирішальне" Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Вирішальненської сільської ради про визнання права постійного користування землею фактичною загальною площею 222,0392 га для наукових і навчальних цілей на території Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області з внесенням інформації в Державний земельний кадастр для присвоєння кадастрових номерів на підставі документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), які знаходяться у фактичному користуванні позивача.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 30.10.2017 у справі № 917/1117/17 в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів порушення своїх прав і охоронюваних законом інтересів, також позивачем не надано доказів затвердження технічної документації, відсутність заперечень відповідача щодо земельних ділянок, які знаходяться в межах населеного пункту, що не потребує судового захисту, знаходження частини земельних ділянок поза межами населеного пункту.

Позивач, Державне підприємство "Дослідне господарство "Вирішальне" Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України, 14.11.2017 звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Полтавської області від 30.10.2017 у справі № 917/1117/17, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В апеляційній скарзі позивач зазначив, що на момент підписання апеляційної скарги повний текст рішення не було виготовлено та підписано, після його отримання, апеляційна скарга буде доповнена та уточнена.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги позивач посилається на те, що:

- Розпорядженнями Голови Лохвицької районної державної адміністрації № 40 від 10.02.2007 та № 121 від 27.04.2007 було припинено право позивача (на той момент ДПДГ «Вирішальне» Полтавського інституту агропромислового виробництва ім. М.І. Вавілова Української Аграрної Академії Аграрних наук») на постійне користування 2054 га та 2445,7 га землі відповідно. На підставі зазначених Розпоряджень у ДПДГ «Вирішальне» було вилучено частину земель, які перебувають у постійному користуванні, а відповідні зміни у правовстановчі документи внесені не були, межі не встановлювались;

- з метою встановлення площ земельних ділянок, які знаходяться у фактичному постійному користуванні, для приведення у відповідність землевпорядної документації та запобігання можливого зазіхання на землі позивача - останній звернувся до землевпорядної організації для проведення відповідних геодезично - вишукувальних робіт та встановлення (відновлення) меж фактичного постійного землекористування. За результатами проведення зазначених вище робіт було виготовлено технічні документації (копії додавались) та було встановлено, що у фактичному постійному користуванні позивача -ДПДГ «Вирішальне» знаходиться 222,0392 га землі;

- з метою внесенням даних до Державного земельного кадастру та присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам, які знаходяться у фактичному користуванні позивача на підставі технічних документацій у відповідності до приписів п. 8 статті 791 ЗК України, та враховуючи велику різницю площ між тими, які зазначені в Державному акті на право постійного користування землею та площ, які на даний момент знаходяться в фактичному користуванні ДПДГ «Вирішальне», з огляду на відсутність будь-яких інших способів та механізмів - позивач змушений був звернутись до суду з відповідним позовом про підтвердження (визнання) права постійного користування землею в межах фактичного користування.

Представники в дане судове засідання не з`явились, про причини нез`явлення не сповістили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, враховуючи, що сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням четвертої сесії двадцять першого скликання Вирішальненської сільської ради Народних депутатів Лохвицького району Полтавської області від 06 квітня 1995 року було затверджено склад земель та надано дозвіл на виготовлення акту на право постійного користування землею дослідному господарству "Вирішальне".

Згідно з Додатком 1 до цього рішення загальна площа земель, що передавалась господарству становила 5604,1 га, з яких: ріллі 4793,5га; сіножатей -170,4га; пасовищ - 66,8га; лісових площ -196,5 га; чагарників - 0,5 га; боліт - 124,8 га; під водою 18,2га; під господарськими шляхами 56,9 га; під господарськими дворами і будівлями 145,1 га; Інших земель - 11,4га.

На підставі зазначеного вище рішення сільської ради Полтавською філією Інституту землеустрою було розроблено технічну документацію "на складання державного акту на право постійного користування..." та виготовлено Державний акт направо постійного користування землею. Зазначені землі були передані ДПДГ "Вирішальне" для вирощування елітного насіння сільськогосподарських культур.

На підставі Розпорядження Голови Лохвицької районної державної адміністрації №40 від 10.02.2007 року було припинено право позивача на постійне користування земельною ділянкою площею 2054 га.

Розпорядженням Голови Лохвицької районної державної адміністрації №121 від 27.04.2007 було припинено право позивача на постійне користування земельної ділянки площею 2445,7 га.

Другим пунктом зазначених вище розпоряджень було встановлено обов`язок внести відповідні зміни в земельно - кадастрову документацію.

Однак, як вказує позивач, на момент вилучення земельних ділянок, які знаходились в постійному користуванні ДПДГ "Вирішальне" жодних змін внесено не було.

Позивач вказав, що з метою встановлення площ земельних ділянок, які знаходяться у фактичному постійному користуванні, для приведення у відповідність землевпорядної документації та запобігання можливого зазіхання на землі позивача - останній звернувся до землевпорядної організації для проведення відповідних геодезично - вишукувальних робіт та встановлення (відновлення) меж фактичного постійного землекористування. За результатами проведення зазначених робіт було виготовлено відповідні технічні документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та було встановлено, що у фактичному постійному користуванні Позивача - ДПДГ' Вирішальне знаходиться ІНФОРМАЦІЯ_1 га землі. Враховуючи вказане, з метою внесенням даних до Державного земельного кадастру та присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам, які знаходяться у фактичному користуванні позивача на підставі технічних документацій у відповідності до приписів п. 8 статті 791 ЗК України, та враховуючи велику різницю площ між тими, які зазначені в Державному акті на право постійного користування землею та площ, які на даний момент знаходяться в фактичному користуванні ДПДГ Вирішальне.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про визнання права постійного користування землею в межах фактичною користування.

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог позивача та дійшов висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, вказав на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, позивач не довів порушення своїх прав і охоронюваних законом інтересів, тому відсутні підстави для правового захисту його інтересів в межах даного спору.

Суд апеляційної інстанції повністю погоджується з даним висновком суду першої інстанції, вважає наведений висновок таким, що здійснений з урахуванням усіх обставин справи та приписів чинного законодавства.

Так, способи захисту прав на земельні ділянки передбачені статтею 152 Земельного кодексу України. Так відповідно до положень частини 1 вказаної статті держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина 2 статті 152 ЗК України).

Приписами частини 3 статті 152 ЗК України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Отже вищезазначена норма статті 152 ЗК України містить перелік способів захисту прав на земельні ділянки.

Земельний кодекс України чітко визначає повноваження органів місцевого самоврядування у галузі земельних відносин.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324, главою 27 ЦК України, земля та земельні ділянки є об`єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади - на землі державної власності та територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Відповідно ч. 1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Як випливає з приписів ЗК України право постійного користування земельною ділянкою набувається на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

Рішенням четвертої сесії двадцять першого скликання Вирішальненської сільської ради Народних депутатів Лохвицького району Полтавської області від 06 квітня 1995 року було затверджено склад земель та надано дозвіл на виготовлення акту на право постійного користування землею дослідному господарству "Вирішальне".

Предметом спору у цій справі є вимога ДП "ДГ "Вирішальне" Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України до Вирішальненської сільської ради про визнання права постійного користування землею фактичною загальною площею 222,0392 га для наукових і навчальних цілей на території Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області з внесенням інформації в Державний земельний кадастр для присвоєння кадастрових номерів на підставі документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), які знаходяться у фактичному користуванні позивача.

Стаття 15 Цивільного кодексу України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Ураховуючи положення статей 15 і 16 Цивільного кодексу України захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення, з необхідністю врахування наявності правового механізму, за яким відбуватиметься поновлення порушеного права позивача, у випадку задоволення його позовних вимог.

Дана правова позиція підтверджується висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 18.03.2019 у справі № 922/3312/17, від 03.04.2019 у справі № 924/498/18.

Вирішуючи даний спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Натомість позивачем не доведено порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів, судом не встановлено та з матеріалів справи не вбачається, що відповідач порушив права позивача на безперешкодне використання земельної ділянки, а також, те, що порушено право позивача на використання земельної ділянки на умовах, які були визначені при її відведенні, та доказів того, що унеможливило оформлення правовстановлюючих документів та їх реєстрації у встановленому законом порядку.

Навпаки, як зазначив відповідач - Вирішальненська сільська рада, враховуючи ту обставину, що земельні ділянки, які є предметом розгляду, з моменту оформлення права постійного користування, а саме з 1995 року, знаходиться в користуванні позивача та по сьогоднішній день використовуються за цільовим призначенням, Вирішальненська сільська рада не заперечує проти задоволення позову про визнання права постійного користування землею фактичною загальною площею 222,0392 га для наукових і навчальних цілей на території Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області з внесенням інформації в Державний земельний кадастр для присвоєння кадастрових номерів на підставі документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні позову, а також про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Державного підприємства "Дослідне господарство "Вирішальне" Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України, с. Вирішальне, Лохвицький район, Полтавська область, не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області від 30.10.17 у справі № 917/1117/17 підлягає залишенню без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 126, 129, 269, п.1 ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача, Державного підприємства "Дослідне господарство "Вирішальне" Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України, с. Вирішальне, Лохвицький район, Полтавська область, на рішення господарського суду Полтавської області від 30.10.17 у справі № 917/1117/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 30.10.17 у справі № 917/1117/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 31.05.2019.

Головуючий суддя Гребенюк Н.В.

Суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Попков Д.О.