ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2019 р. Справа№ 910/3770/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Козир Т.П.

секретар судового засідання: Денисюк І.Г.

за участю представників

позивача: Хуторянець О.В.;

відповідача: Ситцевий В.В.;

третьої особи: не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства

"Райффайзен Банк Аваль"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2019

у справі №910/3770/17 (суддя Босий В.П.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк

Аваль"

до Публічного акціонерного товариства "Науково-виробничий центр "Борщагівський хіміко-фармацевтичний завод"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет

спору Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнік Фарма"

про стягнення 2 836 845,19 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" (далі за текстом - позивач/Банк) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Науково-виробничий центр "Борщагівський хіміко-фармацевтичний завод" (далі за текстом - відповідач), за участю третьої особи без самостійних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнік Фарма" (далі за текстом - третя особа) про стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 2 836 845,19 грн. (з них: 1 605 622,32 грн. - основний борг, 109 666,20 грн. - 3% річних, 1 121 556,67 грн. - інфляційні втрати).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на підставі договору про факторингове фінансування з регресом від 05.10.2011 набув право вимоги виконання відповідачем грошових зобов`язань за контрактом від 08.12.2009 №25. За розрахунками позивача, загальний розмір відступлених на користь банку прав грошової вимоги до відповідача склав 3 617 849,60 грн., з яких 2 012 227,28 грн. сплачено. З огляду на відмову відповідача в добровільному порядку погасити борг у сумі 1 605 622,32 грн., позивач здійснив нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу та звернувся за захистом своїх прав до суду.

Відповідач позов не визнав, зазначивши про те, що продукцію на заявлену позивачем до стягнення суму та за вказаними позивачем видатковими накладними відповідач не отримував від третьої особи (постачальника за конрактом від 08.12.2009 №25), а тому відповідні грошові зобов`язання перед позивачем у нього відсутні.

Третя особа також заперечувала проти позову, вказуючи про те, що вона не визнає розмір заборгованості перед банком за договором про факторингове фінансування з регресом від 05.10.2011. В підтвердження того, що сума боргу за вказаним договором є спірною, третя особа зазначала про судові рішення у справі №910/11399/15, якими виконавчий напис про стягнення коштів з третьої особи за договором факторингового фінансування з регресом від 05.10.2011 визнано таким, що не підлягає виконанню.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Верховний Суд в своїй постанові від 05.09.2018, скасовуючи рішення судів попередніх інстанції та направляючи справу №910/3770/17 на новий розгляд до Господарського суду міста Києва, зазначав наступне:

- відповідач протягом всього часу розгляду справи у судах зазначав про недоведеність факту поставки товару, оскільки такий ґрунтується на підроблених ксерокопіях видаткових накладних, тому реальність здійснення спірних поставок потребувала ретельної перевірки судами;

- суди попередніх інстанцій не надали оцінки доказам та обставинам, встановленим в межах кримінального провадження №0000316 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, їх збут, використання підроблених документів), щодо підроблення документів, зокрема, податкових та видаткових накладних, які є підставою заявлених позовних вимог у даній справі, а також суди не надали оцінки тому, що вказане кримінальне провадження відкрито за письмовою заявою саме позивача, в якій він сам зазначає про передачу посадовими особами ТОВ "Юнік Фарма" банку права вимоги за недійсними (підробленими) документами, в тому числі, і за спірними видатковими накладними;

- суди не надали оцінку обставинам, встановленим судом при постановленні рішення Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13.08.2015 у справі №285/1462/15-ц та не встановили, чи були предметом дослідження під час розгляду вказаної справи №285/1462/15-ц правовідносини поставки між відповідачем та третьою особою.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.03.2019 у справі №910/3770/17 в задоволені позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивач не довів здійснення відповідачеві поставки товару за наявними в справі видатковими накладними, а відтак у відповідача відсутня заборгованість перед третьою особою, третя особа не мала права вимоги до відповідача за вказаними накладними, такі вимоги не виникали в майбутньому, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заявленої до стягнення суми боргу та нарахованих сум інфляційних втрат і 3% річних.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просив рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2019 у справі №910/3770/17 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, не надано належної оцінки доказам, зокрема, меморіальним ордерам, видатковим та податковим накладним, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, зокрема, ст. ст. 244, 525, 526, 629, 712, 1077-1079, 1082, 1084 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), п.201.1, 201.2, 201.4, 201.7 Податкового кодексу України, ст. ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», ст. ст. 2, 73-79, 98, 236 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України), що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення.

Відповідач у відзиві заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін, оскільки позивачем в апеляційній скарзі не спростовано висновків суду про відсутність поставки товару на спірну суму позивачу, виготовлення наданих позивачем видаткових та податкових накладних на ксероксі, а також заперечення третьої особи щодо самого факту складання вказаних накладних. Відповідач вважає відсутніми преюдиційні обставини та факти у рішенні Новгород-Волинського міськрайонного суду від 13.08.2015 у справі №285/1462/15-ц, про яке зазначає позивач, оскільки правовідносини поставки між відповідачем та третьою особою не були предметом дослідження у вказаній справі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2019 у справі №910/3770/17 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, про поважність причин нез`явлення суд не повідомила, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третьої особи в судове засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та третьої особи про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у відсутності представника третьої особи за наявними у справі матеріалами.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

05.10.2011 між позивачем, як фактором, та третьою особою, як клієнтом, укладено договір про факторингове фінансування з регресом №017/42-0-1/138 (далі за текстом - Договір факторингу), за умовами якого (п.п.1.1-1.3) фактор (банк) зобов`язується здійснювати факторингове фінансування клієнта на умовах факторингу з регресом. Право вимоги є відступленим клієнтом факторові з моменту підписання сторонами додаткової угоди до договору, яка укладається в порядку, визначеному ст. 2 договору. Внаслідок відступлення права вимоги фактор замінює клієнта як кредитора боржника, у зв`язку з чим до фактора переходять відповідні права кредитора за контрактом, включаючи права на отримання вартості товарів, робіт, послуг, отримання підтверджуючих документів, неустойок та інших платежів за контрактом.

Порядок фінансування прав вимоги визначений у статті 3 Догвоору факторингу, відповідно до п.3.1.1 якого для отримання першого платежу клієнт надає фактору (банку) такі документи разом із заповненим реєстром, підписаним уповноваженою особою клієнта та скріпленим печаткою клієнта (два екземпляра): оригінали документів, які відповідно до контракту підтверджують поставку/надання клієнтом боржнику товарів/послуг (рахунок-фактуру, залізничну накладну, товарно-транспорту накладну, видаткову накладну, акти приймання-передачі товарів/надання послуг); копії податкових накладних, завірених печаткою та підписом відповідальної особи клієнта; копії довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, завірених печаткою та підписом відповідальної особи клієнта.

Порядок здійснення регресу врегульований статтею 5 Договору факторингу, п.5.1 якого передбачає, що клієнт виступає поручителем за виконання боржниками клієнта зобов`язань перед фактором (банком) з оплати коштів за правами вимоги. Клієнт несе солідарну відповідальність перед фактором (банком) за виконання боржником зобов`язань за контрактом в сумі несплаченої вартості прав вимоги. Моментом, з якого клієнт набуває статус поручителя за виконання зобов`язань з оплати прав вимоги конкретним боржником за контрактом, є момент підписання сторонами реєстру.

Протягом 2011-2013 років до Договору факторингу вносились зміни та доповнення шляхом укладення додаткових угод, копії яких наявні у матеріалах справи. Укладені додаткові угоди, серед іншого, передбачають відступлення третьою особою на користь позивача права вимоги виконання грошового зобов`язання за контрактом від 08.12.2009 №25.

За твердженням позивача, на виконання умов Договору факторингу між Банком та третьою особою укладено реєстри переданих документів, за якими третя особа відступила на користь позивача право вимоги належного виконання зобов`язань відповідачем за контрактом №25 від 08.12.2009 (копії реєстрів з доданими до них видатковими та податковими накладними, рахунками-фактур додані до позову).

Позивач направив відповідачу повідомлення про переуступку права вимоги на дебіторську заборгованість №10 від 03.03.2014 (вих.№Р1-01-06-0-0/1040), №11-16 від 02.04.2014 (вих.№Р1-01-06-0-0/1655), №17-17 від 05.05.2014 (вих. №Р1-01-06-0-0/2090).

За розрахунками позивача загальний розмір відступлених на його користь прав грошової вимоги до відповідача склав 3 617 849,60 грн., які частково сплачені в сумі 2 012 227,28 грн., у зв`язку з чим залишок невиконаних зобов`язань складає 1 605 622,32 грн.

Позивач звернувся до відповідача з претензією (вимогою) від 28.11.2014 №140-0-0-00/2419, в якій перерахувати 1 605 622,32 грн. прострочених зобов`язань за Договором факторингу.

Спір у даній справі стосується з`ясування питання про наявність простроченого виконання відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем, як підстави для стягнення боргу та нарахованих сум інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно зі ст. ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ст. ст. 1081, 1082, 1084 ЦК України).

В силу вимог ст. ст. 525, 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню належним чином у встановлений строк. Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання (неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що він набув право грошової вимоги до відповідача з оплати товару, поставленого третьою особою за контрактом №25 від 08.12.2009, а саме за видатковими накладними: №114 від 27.02.2014 на суму 170 000,00 грн., №127 від 28.02.2014 на суму 150 000,00 грн., №128 від 03.03.2014 на суму 264 500,00 грн., №133 від 04.03.2014 на суму 121 900,00 грн., №135 від 05.03.2014 на суму 402 124,80 грн., №129 від 03.03.2014 на суму 176 000,00 грн., №186 від 07.03.2014 на суму 69 000,00 грн., №143 від 09.03.2014 на суму 110 000,00 грн. та №215 від 09.03.2014 на суму 345 400,00 грн.

Відповідач та третя особа заперечували факт поставки товару за вищезгаданими накладними.

Скасовуючи попередні судові рішення у даній справі, Верховний Суд в своїй постанові наголошував на тому, що для вирішення даного спору визначальним є саме факт отримання відповідачем товару від третьої особи на підставі контракту №25 від 08.12.2009.

Виходячи зі змісту ст. ст. 655, 692, 712 ЦК України, у покупця виникає обов`язок з оплати поставленого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В матеріалах справи наявні лише копії видаткових накладних, існування яких заперечується відповідачем та третьою особою.

Оригінали видаткових накладних, про які зазначає позивач, не надавалися для огляду суду.

Відповідно до ч.6 ст. 91 ГПК України у разі, якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Доводи в апеляційній скарзі на те, що при первинному розгляді справи судом першої інстанції досліджувалися оригінали видаткових накладних, відхиляються колегією суддів як непереконливі, оскільки рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2017 у даній справі та постанова суду апеляційної інстанції, якою вказане рішення залишено без змін, було скасовано у зв`язку з тим, що судами не надано оцінки наявним у справі доказам та не з`ясовано наявність заборгованості позивача та право вимоги за відповідними видатковими накладними.

Місцевий господарський суд у рішенні зазначив про відсутність довіреностей на одержання товару по наданим позивачем копіям видаткових накладних.

В апеляційній скарзі позивач наголошував на тому, що доказом отримання товару є саме видаткова накладна, у зв`язку з чим він вважав безпідставним посилання суду на відсутність довіреностей на одержання товару.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 3 Договору факторингу, якою врегульований порядок фінансування прав вимоги, зокрема, п.п.3.1.1 п.3.1 до переліку документів, які має надати клієнт фактору (банку) для отримання платежу, включено копії довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей завірених печаткою та підписом відповідальної особи клієнта. Після отримання та перевірки повного пакету документів, зазначених в п.3.1 Договору факторингу та за умови виконання вимог п.2.3 цього Договору, Банк підписує реєстр або відмовляє клієнту (третій особі) і повертає документи клієнту без підписання реєстру.

Тобто, обов`язковість надання не лише рахунків-фактури, накладних, актів приймання-передачі, а й довіреностей на отримання товару передбачено умовами Договору факторингу, який є обов`язковим до виконання сторонами цього договору.

До того ж, як вірно зазначив у рішенні місцевий господарський суд, видаткові накладні та довіреності на одержання товарно-матеріальних цінностей є первинними документами, які підтверджують факт проведення господарської операції, а тому, з огляду на вказівки Верховного Суду в постанові від 05.09.2018, наявність названих документів безпосередньо пов`язана з доказуванням факту поставки за контрактом №25 від 08.12.2009.

Однак до позову надано лише копії рахунків-фактур, видаткових та податкових накладних.

Рахунок-фактури не є доказом отримання товару, а містить лише інформацію про найменування та вартість товару.

Щодо видаткових накладних, то їх зміст не відповідає вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність" та п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, оскільки в накладних відсутні відомості щодо посади і прізвищ осіб, які отримали товар від імені відповідача, що унеможливлює ідентифікацію цих осіб.

Посилання позивача на повідомлення про переуступку прав вимоги на дебіторську заборгованість, меморіальні ордери та інші документи, складені за участю третьої особи, перерахування коштів третій особі на виконання укладеного з нею договору, не може прийматися як належні докази на підтвердження факту поставки товару за спірними видатковими накладними.

Місцевий господарський суд в рішенні зазначив про те, що видаткові накладні, на які посилається позивач, а також інші документи досліджувались в ході кримінального провадження №0000316 від 26.02.2017 з попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 358 КК України, по факту підроблення документів посадовими особами ТОВ "Юнік Фарма", що були використані для отримання коштів від ПАТ "Райффайзен Банк Аваль".

В постанові Старшого слідчого СВ Новоград-Волинського ВП ГУНП в Житомирській області Князюка Я.М. від 30.11.2017 про закриття кримінального провадження №0000316 від 26.02.2017 встановлено, що з метою дослідження первинних документів в ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" було проведено тимчасовий доступ до документів, а саме договору факторингового фінансування з додатковими угодами, реєстрів переданих документів з доданими до них видатковими та податковими накладними. З метою встановлення авторства виконаних та вилучених документах підписів, призначено почеркознавчу експертизу. Відповідно повідомлення про неможливість проведення експертизи №1/1647 від 02.11.2017 надані на експертизу документи, а саме реєстри переданих документів №7-20, з доданими до них податковими та видатковими накладними, що були вилучені в ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" за результатами тимчасового доступу до документів, являються копіями, виготовленими струменево-крапельним способом з використанням кольорового друкуючого струменевого пристрою, що унеможливлює проведення експертизи, згідно методичних рекомендацій.

З урахуванням ч.6 ст. 75 ГПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в межах кримінального провадження №0000316 встановлено факт вилучення у позивача видаткових накладних, які були не оригіналами, а виготовленими струменево-крапельним способом з використанням кольорового друкуючого струменевого пристрою.

В наданих суду апеляційної інстанції усних поясненнях, представник позивача зазначив про безпідставність врахування місцевим господарським судом вищезгаданої постанови про закриття кримінального провадження №0000316, оскільки вона скасована ухвалою слідчого судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02.01.2018 (том справи - 3, аркуші справи - 67-68).

Колегією суду враховано ухвалу, про яку зазначає позивач, але в той же час скасування постанови про закриття кримінального провадження №0000316 не спростовує вищенаведених висновків місцевого господарського суду про невідповідність наданих видаткових накладних вимогам до оформлення первинних бухгалтерських документів та про відсутність всіх документів, передбачених у переліку п.3.1 Договору факторингу, зокрема довіреностей на одержання товару по наданим позивачем копіям видаткових накладних, що в свою чергу свідчить про недоведеність факту поставки товару за наданими позивачем копіями видаткових накладних.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що в даному випадку належними доказами здійснення операції з поставки товару за контрактом №25 від 08.12.2009 та первинними документами, які підтверджують реальний факт здійснення господарської операції є податкові накладні відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки в матеріалах справи наявний лист Державної фіскальної служби України від 06.02.2018 №874/6/06-30-12вих9 (том справи - 3, аркуш справи - 144), в якому на запит третьої особи повідомлено, що відповідно до бази даних Єдиного реєстру податкових накладних зазначені у запиті податкові накладні за період січень-березень 2014 року не зареєстровані.

Окрім того, у справі наявний лист Державної фіскальної служби від 19.02.2018 №2438/0/99-99-08-02-01-14, в якому зазначено, що за даними архіву електронної звітності податкові накладні, складені ТОВ «Юнік Фарма» (продавець) на ПАТ «Науково-виробничий центр «Борщагівський хіміко-фармацевтичний завод» (покупець) станом на 14.02.2018 на реєстрацію в Єдиний реєстр податкових накладних не надходили (том справи - 3, аркуш справи - 195).

Доводи позивача про те, що кримінальне провадження №0000316 було відкрите у зв`язку з тим, що відповідач та третя особа звинувачували посадових осіб позивача у підробці документів, не спростовує того факту, що відкриття вказаного кримінального провадження було ініційовано саме позивачем шляхом подання відповідної заяви, із зазначенням в ній про передачу посадовими особами ТОВ "Юнік Фарма" Банку права вимоги за недійсними (підробленими) документами, в тому числі, і за спірними видатковими накладними.

В апеляційній скарзі позивач зазначав про те, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги обставини, встановлені рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13.08.2015 у справі №285/1462/15-ц.

Про необхідність встановлення обставин, які були предметом дослідження у вказаній справі зазначав і Верховний Суд у своїй постанові від 05.09.2018.

На виконання вказівок суду касаційної інстанції місцевим господарським судом встановлено, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13.08.2015 у цивільній справі №285/1462/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 01.10.2015, у позові Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи - ТОВ «Юрія Фарм», ПАТ НВЦ «Борщагівський хіміко-фармацевтичний завод», ЗАТ «Інфузія», ТОВ «Юнік фарма» про стягнення заборгованості відмовлено, оскільки порука за договором поруки №12/Р1-01-06-0-0/75 від 07.08.2013 та за договором поруки №12/Р1-01-06-0-0/76 від 07.08.2013 припинилась станом на дату звернення позивача до суду.

З тексту рішення у названій цивільній справі вбачається, що позов стосувався стягнення заборгованості з поручителів, суд не досліджував первинні документи (докази) щодо факту поставок за спірними накладними, а лише зазначив в описовій частині рішення, що розмір заборгованості ТОВ "Юнік Фарма" перед ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" за договором факторингу складає 4 444 580,17 грн. (1 481 877,23 грн. заборгованості за правами вимоги до ПАТ "Інфузія" та 158 865,36 грн. нарахованих процентів за відступлення прав вимог; 1 605 622,32 грн. заборгованості за правами вимоги до ПАТ НВЦ "Борщагівський хіміко-фармацевтичний завод" та 172 131,51 грн. нарахованих відсотків за відступлення прав вимог; 928 980,00 грн. заборгованості за правами вимог до ТОВ "Юрія Фарм" та 97 103,75 грн. нарахованих відсотків за відступлення прав вимог).

З наведеного слідує, що правовідносини за контрактом №25 від 08.12.2009 між відповідачем та третьою особою не були предметом розгляду та не досліджувалися під час розгляду цивільної справи №285/1462/15-ц, у зв`язку чим в даному випадку відсутні преюдиційні для справи №910/3770/17 факти, встановлені у справі №285/1462/15-ц.

Підсумовуючи вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що позивач не довів суду факту здійснення третьою особою поставки товару відповідачу за контрактом №25 від 08.12.2009 по видатковим накладним, на які міститься посилання в позові та копії яких наявні у справі, та не спростував заперечень відповідача і третьої особи щодо відсутності таких поставок, що в свою чергу свідчить про відсутність заборгованості відповідача перед третьою особою, відсутність права вимоги третьої особи до відповідача за вказаними накладними, а відтак відсутня заборгованість у сумі 1 605 622,32 грн., яку просив стягнути позивач, і в цій частині вимог позов задоволенню не підлягає.

В ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи не доведення позивачем наявності у відповідача заборгованості, правові підстави для нарахування інфляційних втрат та 3% річних відсутні, у зв`язку з чим вказані вимоги позивача задоволенню такожь не підлягають.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2019 у справі №910/3770/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/3770/17 повернути Господарському суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у порядку і строки, встановлені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 27.05.2019.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

Т.П. Козир