РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.05.2019 Справа № 910/14536/18

Господарський суд міста Києва у складі:

судді - Бондаренко Г. П.,

за участю секретаря - Бабаджанян М. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНССЕРВІС 2008" (вул. Залізнична, буд.3, с. Молодіжне, Овідіопольський район, Одеська область, 67840)

До Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ЄВРОБАНК" (бул. Т.Шевченка, 35, м. Київ, 01032)

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Греїн-Експорт" (68000, Одеська обл., місто Чорноморськ, ПРОСПЕКТ МИРУ, буд. №2/2-Н).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 17)

Про визнання договору припиненим та зобов`язань припиненими, визнати відсутність права вимоги

Представники сторін:

від позивача: Сорохан Д. М., довіреність № б/н від 12.11.2018;

Мікітян К. О. (ордер серії № 210200);

від відповідача: не прибув;

від третьої особи-1: Мікітян К. О. (ордер серії КС № 361665);

від третьої особи-2: Музчук Л. В.,довіреність № 27-26506/17 від 27.12.2017;

вільний слухач: ОСОБА_1 .

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРАНССЕРВІС 2008" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Євробанк" (відповідач-1) про зобов`язання вчинити дії.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить:

- визнати Договір кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 p., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРАНССЕРВІС 2008" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Євробанк" (зі змінами та доповненнями) припиненим з 16.06.2016 року;

- визнати правовідносини між Товариством з обмеженою відповідальністю ТРАНССЕРВІС 2008" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Євробанк" за Договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 p. укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРАНССЕРВІС 2008" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Євробанк" (зі змінами та доповненнями) припиненими з 16.06.2016 року;

- визнати зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНССЕРВІС 2008" перед Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Євробанк" за Договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 p., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРАНССЕРВІС 2008" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Євробанк" (зі змінами та доповненнями) припиненими з 16.06.2016 року у зв`язку з належним виконанням;

- визнати відсутність права вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Євробанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНССЕРВІС 2008" за Договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 р., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРАНССЕРВІС 2008" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Євробанк" (зі змінами та доповненнями) з 16.06.2016 року.

Також позивачем подано клопотання про витребування доказів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не визнає факту припинення зобов`язань сторін за договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014, всупереч укладання між сторонами 16.06.2016 додаткової угоди про розірвання договору кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 та фактичної сплати заборгованості.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2018 залишено позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНССЕРВІС 2008" без руху, встановлено позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви десять днів з дня вручення цієї ухвали шляхом подання письмового обґрунтування необхідності залучення до участі у справі Товариства з обмеженою відповідальністю "Греїн-Експорт" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача.

09.11.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшло письмове обґрунтування необхідності залучення до участі у справі Товариства з обмеженою відповідальністю "Греїн-Експорт" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача, яким останній усунув недоліки, встановлені даною ухвалою суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи № 910/14536/18 ухвалено здійснювати у порядку загального позовного провадження, розгляд справи в підготовчому засіданні призначено на 11.12.2018, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Греїн-Експорт" та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі за тестом - ФГВФО) (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 17).

10.12.2018 від ФГВФО надійшло клопотання про відкладення або оголошення перерви в судовому засіданні, від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

11.12.2018 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 відкладено підготовче судове засідання на 15.01.2019.

02.01.2019 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи; 02.01.2019 - клопотання про зупинення провадження у справі; 04.01.2019 - відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову; 08.01.2019 - клопотання про відкладення розгляду справи.

11.01.2019 від ФГВФО надійшли письмові пояснення по справі, в яких просив відмовити в задоволенні позову.

14.01.2019 від третьої особи надійшли пояснення по справі; від позивача надійшла відповідь на відзив; 15.01.2019 надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

В судовому засіданні 15.01.2019 суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів, відклав підготовче судове засідання на 19.02.2019, витребував у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Євробанк» відомості за договором кредитної лінії за період з моменту надання кредиту до теперішнього часу, відкладено розгляд клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до наступного судового засідання та запропоновано сторонам виконати попередні ухвали суду.

15.02.2019 від відповідача надійшла заява на виконання ухвали від 15.01.2019.

В судовому засіданні 19.02.2019 суд протокольно ухвалив відмовити в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 19.03.2019, про що зазначено в протоколі відповідного судового засідання.

15.03.2019 від позивача надійшли додаткові пояснення по справі.

В судовому засіданні 19.03.2019 судом була оголошена перерва до 16.04.2019.

11.04.2019 від позивача надійшли пояснення по справі № 910/14536/18.

16.04.2019 від відповідача надійшло клопотання про призначення експертизи, в якому відповідач просив суд призначити у справі судово - бухгалтерську експертизу на вирішення якої поставити наступне питання: Який дійсний розмір заборгованості позивача перед ПАТ КБ «Євробанк» за договором кредитної лінії № ЮЛ - 04/2014 - КЛ від 24.01.2014, укладеним між позивачем та відповідачем станом на 16.06.2016, проведення експертизи відповідач просив суд доручити Харківському науково - дослідному інституту судових експертиз ім. проф. Н. С. Бокаріуса.

16.04.2019 від позивача надійшло клопотання про доручення документів по справі №910/14536/18 (в зв`язку з отриманням від ПАТ КБ «Євробанк» відповіді на адвокатські запити).

В судовому засіданні 16.04.2019 суд протокольно ухвалив відмовити в задоволенні клопотання відповідача про призначення експертизи, зобов`язав позивача та відповідача надати суду письмові пояснення щодо ефективності способу захисту порушеного права в даному спорі та відклав судове засідання по суті справи на 21.05.2019, про що зазначено у відповідному протоколі судового засідання.

17.05.2019 від позивача та відповідача надійшли пояснення у справі на виконання вимог суду.

В судове засідання 21.05.2019 відповідач не прибув, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи.

Інші учасники справи в судове засідання 21.05.2019 прибули, позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, третя особа на стороні позивача просила позовні вимоги задовольнити, третя особа на стороні відповідача просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши долучені до матеріалів справи докази, заслухавши пояснення учасників провадження у справі, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, 29.12.2009 між ПАТ "КБ "Євробанк" (банк) і ТОВ "Транссервіс 2008" (клієнт) укладено договір банківського рахунку № 701-2009/Ю, за яким банк відкриває клієнту поточний (поточні) рахунок (рахунки) № НОМЕР_1 у гривнях, доларах США, євро та здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунку (рахунків) клієнта відповідно до вимог чинного законодавства України.

29.12.2009 також між тими ж сторонами укладено договір № 701-2009/КБ про банківське розрахункове обслуговування з використанням програмно-технічного комплексу "Клієнт-Банк", відповідно до умов якого клієнт доручає, а банк здійснює розрахункове обслуговування клієнта в системі електронних платежів каналами міжкомп`ютерного зв`язку з використанням програмно-технічного комплексу "Клієнт-Банк".

29.07.2009 між ПАТ "КБ "Євробанк" (банк) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Греїн-Експорт" (далі - ТОВ "Греїн-Експорт") (клієнт) укладено договір банківського рахунку № 509-2009/Ю, за яким банк відкриває клієнту поточний (поточні) рахунок (рахунки) № НОМЕР_2 в гривнях, доларах США, євро та здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунку (рахунків) клієнта відповідно до вимог чинного законодавства України.

29.07.2009 між ПАТ "КБ "Євробанк" (банк) і ТОВ "Греїн-Експорт" (клієнт) укладено договір про банківське розрахункове обслуговування з використанням програмно-технічного комплексу "Клієнт-Банк" № 509/2009/КБ, відповідно до умов якого клієнт доручає, а банк здійснює розрахункове обслуговування клієнта в системі електронних платежів каналами міжкомп`ютерного зв`язку з використанням програмно-технічного комплексу "Клієнт-Банк".

24.01.2014 між ПАТ "КБ "Євробанк" (кредитодавець) і ТОВ "Транссервіс 2008" (позичальник) укладено договір кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ, відповідно до умов якого кредитодавець відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті та згідно з кредитними заявками позичальника окремими частинами (траншами) надає позичальнику кредит у порядку та на умовах, визначених договором.

Договорами від 08.08.2014 № 1, від 10.12.2014 № 2, від 23.02.2015 № 3, від 12.03.2015 № 4, від 17.09.2015 № 5 та додатковими угодами від 12.03.2015 № 1, № 2 і від 17.09.2015 № 3 сторони вносили зміни до кредитного договору від 24.01.2014 № ЮЛ-04/2014-КЛ.

20.05.2016 ТОВ "Греїн-Експорт" (надавач) і ТОВ "Транссервіс 2008" (отримувач) уклали договір про надання поворотної фінансової допомоги № 2005/16Ф, відповідно до умов якого товариство надає поворотну фінансову допомогу, а отримувач зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.5 договору про надання поворотної фінансової допомоги від 20.05.2016 № 2005/16Ф розмір такої допомоги становить 50 000 000,00 грн. Розділом 9 цього договору визначено реквізити сторін, де вказані відкриті в ПАТ "КБ "Євробанк" рахунки сторін № 01 (ТОВ "Греїн-Експорт") і № 01 (ТОВ "Транссервіс 2008").

Відповідно до додаткової угоди від 16.06.2016 про розірвання договору кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014, укладеної між позивачем та відповідачем, сторони домовилися з 16.06.2016 достроково розірвати договір. Зазначена додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання повноважними представниками сторін та скріплення печатками сторін (п. 4 додаткової угоди від 16.06.2016). Згідно з п. 1 додаткової угоди від 16.06.2016 з моменту набуття чинності цією додатковою угодою сторони не вважають себе пов`язаними будь - якими правами та зобов`язаннями за договором та заявляють про те, що не мають одна до одної будь - яких претензій щодо його виконання.

17.06.2016 рішенням Правління Національного банку України № 73-рш ПАТ "КБ "Євробанк" віднесено до категорії неплатоспроможних, на підставі чого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 17.06.2016 № 1041 розпочато процедуру виведення цього банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць із 17.06.2016 по 16.07.2016, призначено уповноважену особу Фонду, якій делеговано повноваження тимчасового адміністратора ПАТ "КБ "Євробанк".

07.07.2016 рішенням виконавчої дирекції Фонду № 1183 продовжено строк тимчасової адміністрації у ПАТ "КБ "Євробанк" до 16.08.2016.

22.07.2016 уповноваженою особою Фонду видано наказ № 177/1-ОД, згідно з яким під час перевірки на предмет нікчемності правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, було виявлено правочини, які мають ознаки нікчемності в силу приписів пунктів 1, 7 частини третьої статті 38 Закону України від 23.02.2012 № 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", зокрема:

- здійснений банком 10.06.2016 правочин щодо переказу з рахунку № НОМЕР_2 ТОВ "Греїн-Експорт" на рахунок № НОМЕР_1 ТОВ "Транссервіс 2008" коштів як надання безвідсоткової фінансової допомоги в сумі 111 000,00 грн, вчинений сторонами на підставі договору від 20.05.2016 № 2005/16Ф;

- здійснений банком 15.06.2016 правочин щодо переказу з рахунку № НОМЕР_2 ТОВ "Греїн-Експорт" на рахунок № НОМЕР_1 ТОВ "Транссервіс 2008" коштів як надання безвідсоткової фінансової допомоги в сумі 3 347 000,00 грн, вчинений сторонами на підставі договору від 20.05.2016 № 2005/16Ф;

- здійснений банком 16.06.2016 правочин щодо погашення заборгованості ТОВ "Транссервіс 2008" за кредитом у частині перерахування коштів у сумі 3 458 000,00 грн, вчинений на підставі укладеного між ПАТ "КБ "Євробанк" і ТОВ "Транссервіс 2008" договору кредитної лінії від 24.01.2014 № ЮЛ-04/2014-КЛ.

На підставі цього уповноваженою особою Фонду видано наказ № 177/1-ОД, а також повідомлено про нікчемність цих правочинів позивача (повідомлення від 26.07.2016 № 01-243/2975-БГ).

16.08.2016 рішенням Правління Національного банку України № 215-рш відкликано банківську ліцензію ПАТ "КБ "Євробанк" та прийнято рішення про його ліквідацію.

На виконання зазначеного рішення виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 16.08.2016 № 1523 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "КБ "Євробанк" та делегування повноважень ліквідатора банку", яким розпочато процедуру ліквідації цього банку із 17.08.2016 по 16.08.2018, призначено уповноважену особу Фонду, якій делеговано повноваження ліквідатора ПАТ "КБ "Євробанк".

ТОВ "Транссервіс 2008" у вересні 2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ФГВФО про визнання недійсним наказу від 22.07.2016 № 177/1-ОД «Щодо заходів, пов`язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів, операцій) за вкладними операціями». Господарський суд міста Києва рішенням від 06.12.2016 позов задовольнив повністю і визнав недійсним наказ № 177/1-ОД. Київський апеляційний господарський суд постановою від 12.06.2017 апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду задовольнив частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2016 у справі № 910/17448/16 скасував. Виклав резолютивну частину рішення в зміненій редакції, якою провадження у справі в частині вимог ТОВ "Транссервіс 2008" до уповноваженої особи Фонду припинив. Позов ТОВ "Транссервіс 2008" до Фонду про визнання недійсним наказу задовольнив повністю. Визнав недійсним наказ № 177/1-ОД та стягнув з ПАТ "КБ "Євробанк" на користь ТОВ "Транссервіс 2008" судовий збір. 16.05.2018 Верховний суд касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнив, постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2016 у справі № 910/17448/16 скасував, ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

26.09.2017 відповідач направив позивачу вимогу про усунення порушень (вих. № 07.1/856 - Бт від 26.09.2017), в якій вимагав погашення заборгованості (станом на 15.09.2017) за договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014:

- 3 458 000, 00 грн - заборгованості за простроченим кредитом;

- 1 273 696, 67 грн - заборгованості за простроченими процентами;

- 40 343, 33 грн - заборгованості за нарахованими процентами. Вказану вимогу позивач отримав 18.10.2017.

Позивач стверджує, що факт направлення йому відповідачем повідомлення від 26.07.2016 № 01-243/2975-БГ (про нікчемність переказів) свідчить про невизнання ним факту виконання зобов`язань позивачем за договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014.

Предметом позову у справі є матеріально - правові вимоги позивача до відповідача: (1) про визнання договору кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 припиненим з 16.06.2016; (2) про визнання правовідносин між позивачем та відповідачем припиненими з 16.06.2016; (3) про визнання зобов`язання позивача перед відповідачем за договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 припиненими з 16.06.2016, у зв`язку з належним виконанням; (4) про визнання відсутнім права вимоги відповідача до позивача за договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 з 16.06.2016.

Позивач зазначає, що звертаючись до суду із позовними вимогами у даній справі, намагається захистити, відновити свої права та майнові інтереси шляхом прийняття рішення у даній справі, яке має вирішити між сторонами спір про право - щодо наявності/відсутності права вимоги до позивача, дослідити та встановити належне виконання позивачем зобов`язань за договором у спосіб, що передбачений договором та припинення договору та правовідносин за ним з 16.06.2016, що дозволить захистити права позивача та його майнові інтереси.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з тих підстав, що на теперішній час існує спір між сторонами щодо правомірності погашення заборгованості за договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 та щодо питання погашення ТОВ "Транссервіс 2008" заборгованості за ним (справа № 522/17084/18). Також відповідач стверджує, що у зв`язку з невиконанням позивачем своїх зобов`язань за договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 відсутні підстави вважати припиненим зобов`язання за ним.

Третя особа на стороні відповідача проти позову також заперечує, з тих підстав що перерахування коштів з рахунку ТОВ "Греїн-Експорт" на рахунок ТОВ "Транссервіс 2008", з подальшим погашенням такими коштами заборгованості останнього за договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014, відбувалось тоді, коли банк був визнаний проблемним і діяльність проблемного банку була обмежена. Як стверджує третя особа на стороні відповідача, всупереч вимогам Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк, здійснивши перерахування коштів не через коррахунок відкритий в НБУ, фактично здійснив погашення заборгованості за договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 власними активами без надходження ліквідних коштів на кореспондентський рахунок, відкритий в НБУ.

Третя особа на стороні позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з наступних підстав: (1) перекази (трансакції) не є правочинами, в зв`язку з чим до них не можуть бути застосовані й наслідки недійсності правочинів; (2) перекази, визнані відповідачем нікчемними, вчинені на виконання дійсних правочинів (договорів); (3) платежі, здійснені третьою особою та позивачем, здійснені за рахунок коштів, які були власністю товариств, відповідно виключно власники коштів мають право визначати спосіб їх використання, розпорядження ними, а банк в даному випадку виконує лише технічну функцію; (4) правовідносини за договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 між банком та позивачем припинені.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Договір кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 є кредитним договором, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України, ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, також згідно із ст. 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.

Судом встановлено, що 16.06.2016 сторонами було укладено додаткову угоду про розірвання договору кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014, в п. 1 якої сторони домовилися з 16.06.2016 достроково розірвати договір, та в п. 2 зазначили, що з моменту набуття чинності цією додатковою угодою сторони не вважають себе пов`язаними будь - якими правами та зобов`язаннями за договором та заявляють про те, що не мають одна до одної будь - яких претензій щодо його виконання.

Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 653 ЦК України визначено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни (ч. 3 ст. 653 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірність правочину, а саме, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів із яких би вбачалося, що додаткову угоду про розірвання договору кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014, укладену 16.06.2016 було визнано судом недійсною, або що недійсність такої угоди встановлена законом, або що ФГВФО така угода визнавалася нікчемною, матеріали справи не містять, враховуючи вказане у суду відсутні підстави сумніватися у правомірності такої угоди.

Таким чином, зобов`язання сторін за договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 є припиненими з 16.06.2016 відповідно до укладеної між сторонами угоди, недійсність (нікчемність) якої не встановлювалась.

При цьому, суд зазначає, що домовленість сторін про розірвання договору не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов`язаннями, що виникли до розірвання договору. В цьому аспекті, як вже зазначалося судом, сторони визначили (п. 2 додаткової угоди від 16.06.2016 про розірвання договору кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014), що сторони не мають одна одної будь - яких претензій щодо його виконання.

Верховний Суд відмовив ТОВ "Транссервіс 2008" в задоволенні позовних вимог до ФГВФО про скасування визнання недійсним наказу від 22.07.2016 № 177/1-ОД «Щодо заходів, пов`язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів, операцій) за вкладними операціями» у справі № 910/17448/16 з тих підстав, що розпорядчий документ уповноваженої особи Фонду, передбачений абзацом 1 пункту 8 розділу ІІ Порядку № 826, є не правочином у розумінні цивільного законодавства України, а внутрішнім документом банку, який прийнято особою, що здійснює повноваження органів управління та контролю банку, спрямованим на збереження активів і документації банку та який діє у межах цієї юридичної особи (п. 68 постанови). Отже, наказ № 177/1-ОД є внутрішнім документом банку, а тому до нього не можна застосовувати правові наслідки недійсності правочину (п. 69 постанови). Оскільки наказ банку є його внутрішнім документом, який не створює жодних обов`язків для третіх осіб (у тому числі й контрагентів банку), то не можна вважати порушеними будь-які права таких осіб унаслідок прийняття цього наказу. Звідси права позивача в цій справі не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи (п. 71 постанови).

Із зазначеного слідує, що сам по собі факт прийняття ФГВФО наказу від 22.07.2016 № 177/1-ОД «Щодо заходів, пов`язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів, операцій) за вкладними операціями», не створює жодних обов`язків для позивача та третьої особи на стороні позивача, і відповідно не можна вважати порушеними будь-які права таких осіб унаслідок прийняття цього наказу.

Оскільки прийняття самого наказу не порушує прав та обов`язків позивача, визнання вказаним наказом здійснених позивачем та третьою особою переказів, на виконання договору про надання поворотної фінансової допомоги № 2005/16Ф від 20.05.2016 та договору кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014, нікчемними також не порушує прав та обов`язків позивача та не створює жодних обов`язків для позивача.

Статтею 2 Господарського процесуального кодексу України внормовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з положеннями ст. 2, 4, 5 Господарського процесуального кодексу України, ст. 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Отож задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем відповідно до вимог процесуального законодавства обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Не визнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права. Таким випадком може бути невизнання нотаріусом дійсності правовстановлюючого документа при укладенні договору.

Оспорювання суб`єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб`єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі. Якщо таким органом є суд, то особа, чиє право оспорюється, може вимагати його визнання шляхом звернення із зустрічним позовом.

При здійсненні правосуддя у господарських справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом та договором.

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, у речово-правових відносинах не застосовуються способи захисту прав, установлені для зобов`язальних правовідносин, і навпаки.

Позивач просить суд (1) про визнання договору припиненим, (2) про визнання правовідносин припиненими, (3) про визнання зобов`язань за договором припиненими, (4) про визнання відсутнім права вимоги, з огляду на припинення зобов`язань. Всі ці вимоги позивача зводяться до способу захисту - припинення правовідношення.

Такий спосіб захисту цивільних прав може бути пов`язаний з необхідністю припинити існуюче правовідношення.

Правовідносини сторін за договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 є припиненими з 16.06.2016 за домовленістю сторін, відповідний правочин є правомірним, і застосування судом відповідного способу захисту не призведе ні до яких інших наслідків, ніж сам факт укладання відповідного правочину, адже, як визначено ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Обраний позивачем спосіб захисту - шляхом визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором, за умови їх припинення за домовленістю сторін ще в 2016 році, не буде мати наслідком надання позивачу гарантій відсутності з боку відповідача спроб стягнути заборгованість за договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 з позивача (не захистить його право на майбутнє), оскільки права та обов`язки сторін виникають та припиняються саме з правочинів, а не з рішення суду. Відповідно позивачем обраний неналежний спосіб захисту його прав, що є підставою для відмови у позові.

Обрання способу захисту, ефективного захисту (!), порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб є прерогативою позивача. Суд наділений лише правом визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд також зазначає, що заявлені позовні вимоги також фактично є вимогами про встановлення юридичних фактів, розгляд яких не належить до повноважень господарських судів. Такі вимоги не призводять до поновлення порушених прав, не можуть самостійно розглядатися в окремій справі та підлягають розгляду лише під час розгляду спору про стягнення грошових коштів за договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014. При цьому, хоча вимоги про визнання відсутнім права в кредитора (відповідача) вимагати від боржника (позивача) сплати боргу за кредитним договором, який погашено боржником, не є вимогою про встановлення юридичних фактів, однак такі доводи можуть розглядатися господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про стягнення грошових коштів за договором кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ від 24.01.2014 з огляду на встановлення підставності чи безпідставності таких вимог.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Отже, можна зробити висновок, що порушені, невизнані або оспорювані права можуть бути захищені і у спосіб, не визначений законом або договором, однак такий спосіб захисту має бути у будь-якому випадку ефективним, тобто спрямованим на реальний захист та відновлення порушеного права.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч.1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з вищевикладеного, дослідивши наведені позивачем обґрунтування позову та виходячи із матеріально-правових вимог позивача до відповідача, суд дійшов висновку, що позивачем не вірно обраний спосіб захисту.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору та інші витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, 231, 236-241 Господарського процесуального кодексу України

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНССЕРВІС 2008" (вул. Залізнична, буд.3, с. Молодіжне, Овідіопольський район, Одеська область, 67840; ідентифікаційний код 35818770) до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ЄВРОБАНК" (бул. Т.Шевченка, 35, м. Київ, 01032; ідентифікаційний код 33305163) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Греїн-Експорт" (68000, Одеська обл., місто Чорноморськ, ПРОСПЕКТ МИРУ, буд. №2/2-Н; ідентифікаційний код 33202904) та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 17; ідентифікаційний код 21708016) про визнання договору припиненим, зобов`язань припиненими та визнання відсутнім права вимоги відмовити.

2. Судові витрати по сплаті судового збору покласти на Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНССЕРВІС 2008" (вул. Залізнична, буд.3, с. Молодіжне, Овідіопольський район, Одеська область, 67840; ідентифікаційний код 35818770).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 31.05.2019.

Суддя Г. П. Бондаренко