ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

27 травня 2019 року Справа № 903/902/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Грязнов В.В. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Мазур О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія"

на рішення господарського суду Волинської області від 04.03.2019 р.

(ухвалене о 17:11 год. у м. Луцьку, повний текст складено 13.03.2019 р.)

у справі № 903/902/18 (суддя Костюк С.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія"

до відповідача Приватного підприємства "ЛТК Європа"

про визнання недійсним договору добровільного страхування

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - Тамазликар Л. Й.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Українська транспортна страхова компанія" звернулося з позовом до Приватного підприємства "ТЛК Європа" про визнання договору добровільного страхування відповідальності експедитора недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що 21 серпня 2017 року на його юридичну адресу надійшов пакет документів з яких він дізнався про існування спірного договору UD № 13139 від 05.02.2014 року; провівши перевірку згаданого договору, встановив, що його з боку позивача підписано директором Волинського регіонального управляння ПрАТ "УТСК", який діяв на підставі довіреності №103 від 01.01.2014 року; однак згадана довіреність ПрАТ "УТСК" ніколи не видавалася, а отже у директора Волинського регіонального управління не було повноважень на укладення спірного договору; довіреність за вказаним номером видавалась 22.10.2012 року зі строком дії до 31.12.2012 року; довіреність № 103 від 01.01.2014 року була підписана з боку позивача головою правління Пішаковою Г. В., однак рішенням Господарського суду м.Києва від 09.07.2015 року у справі № 910/13477/15 встановлено відсутність повноважень на підписання документів, в тому числі згаданої довіреності, вищезазначеною особою. Вважає, що зміст спірного договору не відповідає змісту типового договору страхування, які укладались ПрАТ "УТСК" у 2014 році; тому посилаючись на положення ст.ст.92, 203, 215 ЦК України та наявні в матеріалах справи докази, просить визнати спірний договір недійсним.

Рішенням господарського суду Волинської області від 04.03.2019 р. у справі № 903/902/18 було відмовлено в позові Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" до відповідача Приватного підприємства "ЛТК Європа" про визнання недійсним договору добровільного страхування.

При ухвалені вказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в преамбулі Договору UD №13139 від 05.02.2014р. добровільного страхування відповідальності експедитора зазначено, що з боку позивача останній підписано директором Волинського регіонального управляння ПАТ "УТСК", який діяв на підставі довіреності №103 від 01.01.2014 р.

Згідно п.5.5, Договору, страхова премія становить 2320 грн.

Відповідно до п. 6.2. Договору він набуває чинності з 00:00 годин дня, наступного за днем надходження страхової премії, зазначеної у п. 5.5. цього Договору.

Платіжним дорученням №753 від 13.02.2014 року ПП "ТЛК Європа" перерахувало ПрАТ "УТСК", 2320,00 грн., призначення платежу оплата за договір страхування ЦВ автоперевізника № 11666 від 09.12.2013 та зг.ген.договором № 37 від 19.11.2013 року, зг.рахунку № Ч-03/42 від 05.02.2014 року без ПДВ.

Судом вказано, що твердження позивача, що отримані кошти на час розгляду справи не віднесені до жодного правочину з причин наявності помилки в платіжному дорученні від 13.02.2014 року №753 не спростовують факту їх отримання по рахунку № НОМЕР_1 /42 від 05.02.2014 року, в якому вказано оспорюваний договір. При цьому позивач, який не міг здійснити віднесення платежу до відповідного правочину не здійснив повернення коштів на рахунок відповідача, чим фактично підтвердив їх прийняття.

Натомість, враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що з боку позивача відбулося прийняття правочину до виконання, що відповідно до ст. 241 ЦК України є схваленням правочину.

Судом зазначено, що посилання позивача на рішення Господарського суду 09.07.2015 року у справі №910/13477/15, яким суд, на думку позивача, встановив факт відсутності повноважень на видання довіреності № 103 від 01.01.2014 року не доводять того факту, що спірний правочин не був укладений та сторони не прийняли його до виконання.

Разом з цим, судом встановлено, що в проваджені Північного апеляційного господарського суду перебуває справа №910/922/18 предметом розгляду якої є вимога ПП "ТЛК Європа" до ПрАТ "УТСК" про стягнення суми страхового відшкодування.

Зі змісту судових актів ухвалених у справі №910/922/18, суд першої інстанції вказав, що ПАТ "УТСК" протягом розгляду справи №910/922/18 посилаючись саме на умови спірного договору звертався до ПП "ТЛК Європа" з письмовими запитами про отримання документів та даних з приводу встановлення обставин страхового випадку і саме на виконання умов спірного договору позивач прийняв рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, вих. №136 від 19.02.2018 року.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що ПрАТ "УТСК" здійснював конклюдентні дії, виконуючи положення спірного договору, як страховик, а саме у вигляді направлення запитів до ПП "ТЛК Європа", прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, прийняття оплати страхової премії, що дає підстави вважати правочин схваленим особою, на користь якої його було укладено.

Відхиляючи доводи позивача щодо недотримання умов типового договору, суд зазначив, що вказане не є підставою недійсності договору за ст. 203 ЦК України, оскільки сторони договору вільні у визначенні умов договору; договір вважається укладеним, якщо сторони в необхідній належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору добровільного страхування відповідальності експедитора № 13139 від 05.02.2014 року, а тому відмовив в позові.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач Приватне акціонерне товариство "Українська транспортна страхова компанія" звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського суду Волинської області від 04.03.2019 р. у справі № 903/902/18 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне.

Типові або примірні умови договору №13139 та порядок його укладання було встановлено додатком 1 до Правил добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, зареєстрованим уповноваженим органом за номером 1262594 від 23.11.2006 р., зі змістом яких відповідач був обізнаний, а тому висновки господарського суду Волинської області, що текст договору серії UD №13139 добровільного страхування відповідальності експедитора не містить посилань на те, що його зміст визначено типовими умовами є хибними.

Судом не повно було з`ясовано обставини, з якими було пов`язано порядок укладання договору №13139.

Так, згідно розділу 8 додатку 1 до Правил добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів було передбачено чіткий порядок укладання відповідного договору, а саме п. 8.4. При укладанні Договору страхування Страхувальник був зобов`язаний надати страховику наступні дані:

- 8.4.1. дані про страхувальника (назва, адреса, реквізити);

- 8.4.2. строк діяльності з виконання перевезення/експедирування;

- 8.4.3. статистику збитків та позовів за останні три роки;

- 8.4.4. обсяг зобов`язань за договором перевезення/експедиції;

- 8.4.5. тип пакування вантажу, характеристики транспортних засобів, наявність супроводу, охорони, маршрути перевезення, кваліфікації персоналу.

Крім того, в п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про страхування" зазначено, що при укладанні договору страхування відповідач був зобов`язаний надати інформацію страховикові про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-яку зміну страхового ризику.

Але єдине, що слідує зі змісту договору №13139, що єдиною інформацією, яка була надана при його укладанні стосувалась виключно даних про страхувальника (назва, адреса, реквізити), в той час, як слідує з подальших дій відповідача, відповідна компанія передавала вантаж на перевезення господарюючим суб`єктам, які: взагалі не мали у своєму складі транспортних засобів та водіїв; за видами діяльності згідно КВЕД взагалі ніколи не здійснювали діяльність у сфері перевезення; будь-яким чином не забезпечували належну охорону вантажу; діяльність відповідних контрагентів була направлена на умисне привласнення вантажу (тобто до незаконного привласнення вантажу мали відношення контрагенти відповідача, а не сторонні особи).

Тобто, більшість умов, які мали виконанні під час укладання договору №13139 взагалі дотримано не було, оскільки позивач ніколи б не погодився на страхування відповідальності відповідача за договором №13139, за умови, якби відповідач повідомив, що ним для проведення перевезень будуть залучатися будь-які сторонні особи, які ніколи не займалися відповідною діяльність та не мають у своєму складі транспортних засобів, а водії з відповідних перевізників навіть не мають водійських прав, в той час як будь-яка охорона вантажів під час перевезення не здійснюється.

Зазначені недоліки були пов`язані з тим, що саме відповідач практично не виконав жодної умови встановленої п. 8.1 та п. 8.4 розділу 8 додатку 1 до Правил добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким було передбачено передумови для укладання договору №13139 та ч. 1 п.2 ст. 21 Закону України "Про страхування", що однозначно вплинуло б на волевиявлення позивача, оскільки позивач однозначно не погодився на страхування відповідальності Відповідача за договором №13139, який залучає до здійснення перевезень контрагентів, які ніколи перевезенням не займались та не мають для цього рухомого складу, водіїв та будь-яких інших належних документів та дозволів, не забезпечують елементарної охорони вантажів, тощо.

Отже, суд постановляючи оскаржуване рішення та аналізуючи зміст ст. 203 Цивільного кодексу України даним обставинам не приділив жодної уваги, в той час відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Щодо посилання в оскаржуваному рішенні на ту обставину, що доданою відповідачем до справи перепискою нібито підтверджується факт схвалення позивачем відповідного правочину, зазначає, що відповідач долучаючи до відзиву на позов запити позивача від 29.08.2017 р. за вих. №455 та від 12.10.2017 р. за вих. №569 не вказав на ту обставину, що відповідні запити відповідачем було отримано та повністю проігноровано, в той час як суд цьому факту також не приділив жодної уваги.

В свою чергу в зазначених запитах позивач нічого не намагався стверджувати, а лише керуючись нормами ст. 25 Закону України "Про страхування" намагався отримати інформацію за відверто сумнівним Договором №13139 та обставин зникнення вантажу з ознаками шахрайський дій, намагався встановити обставини укладання договору №13139.

Враховуючи вищевикладене, Приватне акціонерне товариство "Українська транспортна страхова компанія" вважає, що вищевказане судове рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Від відповідача - Приватного підприємства "ЛТК Європа" надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідно до якого просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує наступне.

Апелянт намагається довести той факт, що судом першої інстанції було порушено ст. ст. 203, 229, 230, 232, 630 ЦК України, ст. 179 ГК України, ст. 17, 21 Закону України "Про страхування", Правил добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, ст. 21 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм ст. 630 ЦК України, ст. 179 ГК України, ст. 17 Закону України "Про страхування", ст. 21 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", апелянт лише констатує положення згаданих кодексів та законів, а також цитує положення спірного договору, не наводячи жодного факту, яким чином суд першої інстанції порушив вказані норми права при розгляді справи та яким чином ці порушення вплинули на висновки суду при винесенні рішення.

Предметом судового спору було визнання договору недійсним з причин того, що договір було підписано особою - представником регіонального управління позивача, який діяв на підставі довіреності котра в свою чергу на думку позивача ніколи не видавалася. При цьому позивач зазначав, що особа, яка підписала довіреність не мала свого часу прав на її видання від імені позивача.

Позивач вважаючи, що договір недійсний зазначає, що при його укладенні не було враховано положення розділу 8 додатку 1 до Правил добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Проте, скаржник не зазначає до яких правових наслідків призвело не врахування чи не виконання відповідачем розділу 8 додатку 1 до Правил добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Позивач зазначає, що не було виконано вимоги п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про страхування" згідно яких при укладанні договору страхування відповідач був зобов`язаний надати інформацію страховикові про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-яку зміну страхового ризику.

Відповідач, як експедитор має право укладати договори перевезення з перевізниками, які безпосередньо перевозять вантаж для клієнта експедитора.

Укладаючи договір страхування експедитора позивач мав розуміти, що відповідач безпосередньо організовує перевезення, а ні виконує його самостійно.

Щодо неблагонадійності перевізника, який був залучений відповідачем до виконання зобов`язання з перевезення, відповідач не мав можливості провадити перевірку контрагента, перевірку його транспортних засобів, наявність штату працівників, а договір із сумнівним перевізником було укладено відповідачем в серпні 2014 року, тобто через сім місяців після укладення спірного договору.

Зазначаючи про наявність підстав для визнання правочину недійсним позивач по справі повинен був довести, аби суд прийняв до уваги, факти помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Суд обґрунтовано дійшов до висновку, що отримавши від відповідача кошти у вигляді страхової премії позивач у разі не укладання договору чи вважаючи, що кошти отриманні ним безпідставно, повинен був їх повернути відповідачу, як майно набуте безпідставно, проте такого повернення коштів не відбулося, що свідчить про прийняття правочину до схвалення.

Судом першої інстанції враховано зміст запиту вих. № 455 направлений позивачем відповідачу, за яким позивача зазначив наступне: "Звертаємо Вашу увагу, що взаємовідносини між Приватне підприємство "ТЛК Європа" та ПрАТ "УТСК" детально врегульовані умовами Договору №13139 добровільного страхування відповідальності експедитора від 05.02.2014 року (надалі - Договір №13139)".

Отже позивач, за даним позовом, вкотре визнав умови спірного договору та наголошував на тому факті, що взаємовідносини сторін врегульовано договором №13139 добровільного страхування відповідальності експедитора від 05.02.2014 року.

Дії позивача з виконання спірного договору у вигляді направлення запитів до ПП "ТЛК Європа", прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, прийняття оплати - страхової премії, використання умов спірного договору у суді є підставами вважати правочин схваленим особою, на користь якої його було укладено.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що позивач в запитах нічого не намагався стверджувати, а лише керуючись нормами ст. 25 Закону України "Про страхування" намагався отримати інформацію за відверто сумнівним Договором №13139 та обставин зникнення вантажу з ознаками шахрайський дій, намагався встановити обставини укладання договору №13139.

Отже, сам позивач погоджується з тим, що прийняв до виконання спірний договір та виконував свої обов`язки, визначені умовами договору, намагаючись отримати інформацію для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування.

За наведеного вище, відповідач вважає, що апеляційна скарга не доводить тих фактів, що судом першої інстанції при розгляді справи було порушено приписи норм матеріального права та неповно з`ясовано обставин, що мали значення по справі.

27 травня 2019 року в судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

З огляду на викладене просив суд рішення господарського суду Волинської області від 04.03.2019 р. у справі № 903/902/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" без задоволення.

Від представника Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване зайнятістю представників ПрАТ "УТСК" в інших судових засіданнях.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, виходячи з наступного.

За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Тобто, умовами відкладення розгляду справи є наявність клопотання учасника справи та визнання судом причин неявки поважними.

Вище зазначалося, що представник позивача підставою неявки в судове засідання вказує участь в інших судових засіданнях та надає копії повісток.

Поруч з тим, участь представників в інших судових засіданнях не є поважною причиною неявки представників, оскільки представники могли реалізувати своє право на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, з тих судів в судових засіданнях яких вони беруть участь.

Також судом береться до уваги, що ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 р. у даній справі явка представників в судове засідання обов`язковою не визнавалася та те, що розгляд справи вже відкладався за клопотанням представника Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія".

За таких обставин, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника позивача.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 05.02.2014р. між ПрАТ "Українська транспортна страхова компанія" (Страховик) та ПП "ТЛК Європа" (Страхувальник) було укладено Договір серії UD № 13139 добровільного страхування відповідальності експедитора (далі - Договір) (т. 1, а. с. 9-19), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з обов`язком Страхувальника: відшкодувати збитки, які виникли внаслідок неналежного виконання Страхувальником перед Клієнтом умов договору транспортного експедирування; відшкодувати збитки, завдані вантажем, який перевозиться, життю, здоров`ю та майну третіх осіб; відшкодувати збитки, які виникли внаслідок порушення митних процедур, встановлених міжнародними конвенціями або законодавством країни, яка регулює перевезення вантажів та інших нормативних актів, зазначених в цьому Договорі.

В преамбулі Договору зазначено, що з боку позивача останній підписано директором Волинського регіонального управляння ПАТ "УТСК", який діяв на підставі довіреності №103 від 01.01.2014 р.

Згідно п.5.5 Договору, страхова премія становить 2320 грн.

За умовою п. 6.2. Договору, він набуває чинності з 00:00 годин дня, наступного за днем надходження страхової премії, зазначеної у п. 5.5. цього Договору.

05.02.2014 р. ПрАТ "УТСК" виставило ПП "ТЛК Європа" № Ч-03/42, відповідно до якого відповідач повинен був здійснити оплату за договором страхування ЦВ експедитора №13139 від 05.02.2014 р. в розмірі 2320 грн. (т. 2, а. с. 13).

Платіжним дорученням №753 від 13.02.2014 р. ПП "ТЛК Європа" перерахувало ПрАТ "УТСК", 2320 грн.; призначення платежу оплата за договір страхування ЦВ автоперевізника № 11666 від 09.12.2013 та зг.ген.договором № 37 від 19.11.2013 року, зг.рахунку № Ч-03/42 від 05.02.2014 року без ПДВ (т. 1, а. с.104).

ПрАТ "УТСК" посилаючись на те, що Договір не відповідає типовій формі договорів та був підписаний неуповноваженою особою звернувся до суду з вимогою про визнання його недійсним.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 979 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За приписами ст.10 Закону України "Про страхування", страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов`язаний внести страховику згідно з договором страхування.

Як зазначалося вище, згідно п.5.5 Договору страхова премія становить 2320 грн., а 13.02.2014р. платіжним дорученням №753 відповідач перерахував позивачу кошти в розмірі 2320 грн.

Враховуючи положення п. 6.2. Договору та здійснення відповідачем оплати страхової премії, Договір набув чинності 14.02.2014 р.

Поруч з тим, факт отримання позивачем даної суми від відповідача підтверджується довідкою ПрАТ "УТСК" № 77 від 20.02.2019 року (т. 2, а. с. 56).

Із вказаної довідки також вбачається, що дані кошти вули кваліфіковані як невизначені та нерозподілені.

Однак, це не спростовує факт їх отримання по рахунку № 4-03/42 від 05.02.2014 року, в якому вказано оспорюваний договір.

Також, позивач не здійснивши розподілення вказаних коштів та не кваліфікувавши їх, не здійснив повернення коштів на рахунок відповідача, чим фактично підтвердив їх прийняття.

За приписами ст. 139 Господарського кодексу України майном є сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб`єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб`єктів.

Також, в статті 139 Господарського кодексу України наведена класифікація майнових цінностей залежно від економічної форми, якої вони набувають у процесі здійснення господарської діяльності, а саме: основні фонди, оборотні засоби, кошти, товари. Коштами у складі майна суб`єктів господарювання є гроші у національній та іноземній валюті, призначені для здійснення товарних відносин цих суб`єктів з іншими суб`єктами, а також фінансових відносин відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Підсумовуючи зазначене, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про прийняття правочину до виконання з боку позивача.

Приписами ст. 241 ЦК України передбачено, що правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку про схвалення правочину.

Доводи позивача на рішення господарського суду м. Києва від 09.07.2015 р. у справі №910/13477/15, яким суд, на думку позивача, встановив факт відсутності повноважень на видання довіреності № 103 від 01.01.2014 року не доводять того факту, що спірний правочин не був укладений та сторони не прийняли його до виконання.

Із матеріалів справи та Єдиного державного реєстру судових рішень, судом встановлено, що в проваджені Північного апеляційного господарського суду перебуває справа №910/922/18, предметом розгляду якої є вимога ПП "ТЛК Європа" до ПАТ "УТСК" про стягнення суми страхового відшкодування (т. 1, а. с. 108-117).

Зміст судових рішень у справі №910/922/18 свідчить про те, що ПАТ "УТСК" протягом розгляду справи №910/922/18, заперечуючи проти позовних вимог посилається на умови спірного Договору.

Також в матеріалах господарської справи № 903/902/18 наявні письмові запити позивача до ПП "ТЛК Європа". (т. 1, а. с. 105-107).

Зокрема, в запиті № 455 ПрАТ "УТСК" зазначено "звертаємо увагу, що взаємовідносини між Приватне підприємство "ТЛК Європа" та ПрАТ "УТСК" детально врегульовані умовами Договору №13139 добровільного страхування відповідальності експедитора від 05.02.2014 року (надалі - Договір №13139)", тобто фактично підтверджено визнання позивачем Договору №13139 добровільного страхування відповідальності експедитора від 05.02.2014 року.

Апеляційним господарським судом із змісту вказаних запитів встановлено, що вони направлені на встановлення обставин, пов`язаних із страховим випадком, а не встановлення обставин укладання спірного Договору, що спростовує відповідні твердження скаржника.

Враховуючи викладене, а саме направлення запитів ПрАТ "УТСК" до ПП "ТЛК Європа", відмову у виплаті страхового відшкодування свідчить про вчинення ПрАТ "УТСК" конклюдентних дій, що дає підстави вважати правочин схваленим особою, на користь якої його було укладено.

Пунктом 3.4. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", було роз`яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину. Якщо керівник відособленого підрозділу юридичної особи мав відповідні повноваження, але у правочині помилково відсутні вказівки на те, що її укладено від імені юридичної особи, то ця обставина також не може бути підставою для визнання правочину недійсним. У таких випадках правочин слід вважати вчиненим від імені юридичної особи.

Доводи позивача в частині того, що Статутом ПрАТ "УТСК" директори філії, представництв або регіональних управлінь не наділені повноваженнями самостійно без довіреності підписувати договори страхування, спростовуються наявним в матеріалах справи Договором №11666 від грудня 2013, який зі сторони ПрАТ "УТСК" також укладено директором Волинського РУ ОСОБА_1 ; копію довіреності ПрАТ "УТСК" №72 від 30.10.2014р. на Власюка ОСОБА_2 щодо укладання договорів страхування (т. 1, а. с.141 на звороті).

Також, в матеріалах справи наявні укладені протягом 2014 року позивачем в особі директора Волинського регіонального управління Власюка М.М. Договір добровільного страхування відповідальності автоперевізників № UD № 14204 від 18.06.2014 р. та Договір добровільного страхування відповідальності автоперевізників №UD № 15305 від 12.12.2014 р., який діяв саме на підставі довіреності № 103 від 01.01.2014 року(т.2 а.с.14-31).

Щодо доводів скаржника, Договір не відповідає змісту типових договорів, які укладалися Волинським регіональний управлінням від імені ПАТ "УТСК", суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

За приписами ст. 630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку.

Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу.

Поруч з тим, типові умови є обов`язковими для сторін лише у випадку, якщо це встановлено самим договором.

Проте оскаржуваний договір не містить посилань на те, що його зміст визначено типовими умовами.

Відносно доводів скаржника, що в спірному Договорі є посилання на Додаток №1 до Правил добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, зареєстрованим уповноваженим органом за номером 1262594 від 23.11.2006 р., суд зазначає наступне.

Відповідного до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про страхування" правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування.

Додатком № 1 до Правил добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів є Умови добровільного страхування відповідальності автоперевізників та експедиторів (т. 1, а. с. 187-200).

Умови добровільного страхування відповідальності автоперевізників та експедиторів розроблені та застосовуються у відповідності із Законом України "Про Страхування", іншими нормативно-правовими актами і визначають умови, порядок укладання да дії договорів добровільного страхування цивільної відповідальності автоперевізників та експедиторів з дієздатними фізичними особами, в тому числі, зареєстрованими, як суб`єкти підприємницької діяльності, та/або юридичними особами (п. 1.1. Умов).

В той же час, вказані Умови не можуть бути типовими умовами, оскільки ними не передбачено їх обов`язковість при укладанні Договорів добровільного страхування цивільної відповідальності автоперевізників та експедиторів.

Також судом зазначається, що недотримання умов типового договору не є підставою недійсності договору, оскільки сторони договору є вільними у визначенні умов договору; договір вважається укладеним, якщо сторони в необхідній належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Доводи скаржника, що відповідач не виконав жодної умови встановленої п. 8.1 та п. 8.4 розділу 8 додатку 1 до Правил добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про страхування", спростовується наступним.

Як встановлено судом вище, між сторонами у справі був укладений Договір добровільного страхування відповідальності експедитора № 13139 від 05.02.2014 р.

Статтею 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" визначено, що:

транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів;

транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування;

експедитор (транспортний експедитор) - суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування.

Судом звертається увага на те, що експедиторська діяльність передбачає організацію перевезення, а не здійснення самих перевезень, що в свою чергу передбачає договірні відносини з різними перевізниками.

Окрім того, постановою Верховного Суду від 13.11.2019 р. у справі № 910/922/18 встановлено, що Договір на транспортно-експедиційне обслуговування № 556/1-С між ПП "ТЛК Європа" (експедитором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сефт-Плюс" (перевізником) було укладено 26.08.2014 р.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, відповідач уклав договір із перевізником на перевезення вантажу, котрий зник лише через сім місяців, після укладання спірного Договору, доказів залучення інших перевізників, котрі є на думку позивача недобросовісними не надано.

За таких обставин, посилання позивача на невиконання відповідачем п. п. 8.1, 8.4 розділу 8 Додатку 1 до Правил добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про страхування", відхиляються судом апеляційної інстанції.

Підсумовуючи вищевказане, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про відмову в позові.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні ст. ст. 76, 77, 79 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

В той же час, відсутні підстави передбачені ст.277 ГПК України для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення господарського суду Волинської області від 04.03.2019 р. у справі № 903/902/18 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" - без задоволення.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 04.03.2019 р. у справі № 903/902/18 - без змін.

2. Справу № 903/902/18 надіслати господарському суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "29" травня 2019 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Василишин А.Р.