ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/21515/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

за участю секретаря судового засідання - Лихошерст І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Київської міської ради

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2019 (головуючий суддя - Скрипка І.М., судді: Тищенко А.І., Разіна Т.І.) та на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2018 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Полюс"

до Київської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання договору поновленим та визнання укладеною додаткової угоди,

за участю:

відповідача: Пилипчук І.І. (довіреність від 13.05.2019)

третьої особи: Філімончук І.М. (довіреність від 16.05.2019),

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Полюс" (далі - позивач) звернувшись в суд з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач), просило визнати поновленим договір оренди земельної ділянки від 26.09.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П., за реєстровим № 136, укладений між позивачем та відповідачем, на той самий строк та на тих самих умовах, визнати укладеною додаткову угоду про поновлення терміну дії договору оренди земельної ділянки, (державна реєстрація від 26.09.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. 26.09.2014 за реєстровим № 136), між позивачем та відповідачем, в редакції, викладеній позивачем у позові.

Позов обґрунтований тим, що відповідач у встановлений законом строк не надав заперечень стосовно поновлення дії договору оренди земельної ділянки, а тому продовживши користуватись земельною ділянкою після закінчення дії договору та сплачуючи орендну плату, позивач розраховував на задоволення його позовних вимог на підставі положень частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.03.2018, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2019, позов задоволено повністю.

Суди визнали, що обставини, котрі склались між сторонами даного спору, дають правові підстави для поновлення договору оренди на підставі положень частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", оскільки за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку здійснюється укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі.

У касаційній скарзі відповідач просить рішення та постанову у справі скасувати, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити. Ці вимоги мотивовані тим, що позивач, звернувся до відповідача з заявою про поновлення договору з порушенням строку, визначеного пунктом 11.7 договору, при цьому просив змінити умови договору, що не відповідає правовій конструкції частин 1-5 статті 33 Закону України "Про оренду землі". Звернень про поновлення договору на тих саме умовах Рада не отримувала, відповідно рішення про поновлення договору не приймала, додаткова угода у місячний термін сторонами не укладалась. Відтак відповідач вважає, що внаслідок порушення приписів статті 33 Закону України "Про оренду землі" судами прийнято помилкові рішення.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості, а оскаржувані судові рішення, як законні та такі, що відповідають обставинам справи, залишити без змін. Наголошує, що висновки судів відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності, викладеній у постанові від 10.09.2018 зі справи №920/739/17 і Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 594/376/17-ц.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Судами попередніх інстанцій у даній справі встановлено, що між Київською міською радою (орендодавець) та Публічним акціонерним товариством «Полюс» (правонаступник Закритого акціонерного товариства «Полюс») (орендар) на підставі рішення Київської міської ради від 24.11.2005 № 464/2925 про передачу Закритому акціонерному товариству "Полюс" земельні ділянки загальною площею 1,19 га для розширення оптової бази з адмінбудинком і будівництва та обслуговування гостьової автомобільної стоянки та майданчика для торгівлі сезонними овочами на вул. Електротехнічній, 18 у Деснянському районі м. Києва за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови, укладено та зареєстровано 26.09.14 договір оренди земельної ділянки з наступними характеристиками: місце розташування - вул. Електротехнічна, 18 у Деснянському районі м. Києва; розмір - 0,4915 га; цільове призначення - для розширення оптової бази з адмінбудинком і будівництва та обслуговування гостьової автомобільної стоянки та майданчика для торгівлі сезонними овочами; кадастровий номер - :62:021:0082 (п.п.1, 2.1 договору).

Згідно з пунктом 3.1 Договору його укладено на 3 роки, тобто до 26.09.2017.

Після закінчення строку, на який було укладено цей Договір, орендар, за умови належного виконання своїх обов`язків, має за інших рівних умов переважне право на поновлення Договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 3 (три) місяці до закінчення строку дії Договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію та сплачувати орендну плату за період від дня закінчення цього договору до дня поновлення його дії у порядку та у розмірах, встановлених цим договором. У разі поновлення Договору на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін (п.11.7 договору).

Судами також встановлено, що 11.07.17 позивач звернувся до Київської міської ради з листом-повідомленням про поновлення договору оренди земельної ділянки.

У відповідь на лист третьої особи № 8 від 13.07.2017 позивачем листом від 13.07.2017 № 88/02 уточнив вид використання земельної ділянки (відповідно до договору) та цільове призначення (код КВЦПЗ).

Із обставин справи вбачається, що відповідної додаткової угоди на використання переважного права позивача на продовження орендних відносин між сторонами укладено не було і позивач продовжував користуватися земельною ділянкою і після закінчення строку договору оренди, а в подальшому за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, як це визначено частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", звернувся у суд із даним позовом на підставі цієї норми права.

Приймаючи оскаржувані судові акти, суди свої висновки мотивували тим, що матеріали справи не містять доказів в підтвердження прийняття Київською міською радою рішення про відмову у пролонгації Договору у встановлений частиною 3 статті 33 Закону України "Про оренду землі" місячний строк як і письмових заперечень орендодавця у місячний строк після закінчення дії договору.

Підстави для скасування прийнятих у справі рішення та постанови відсутні з огляду на таке.

Статтею 33 Закону України "Про оренду землі" регламентовано поновлення договору оренди землі на новий строк як у випадку реалізації переважного права орендаря перед іншими особами (частини 1- 5 цієї норми), так і у іншому випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (частина 6 цієї норми).

Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 10.09.2018 у справі № 920/739/17 навів правову позицію щодо застосування положень статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Так для застосування положень частини 1 статті 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належним чином виконує свої обов`язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень і своє рішення.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення із проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі.

За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (частина 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі").

Отже, законодавцем у частині 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі" визначено алгоритм дій, який зобов`язує орендодавця після отримання листа-повідомлення орендаря: 1) розглянути лист-повідомлення на відповідність вимогам закону; 2) узгодити з орендарем (за необхідності) істотні умови договору; 3) за відсутності заперечень прийняти рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності); 4) укласти з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі.

За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендареві направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Зазначені положення слід розуміти таким чином: а) орендодавець у разі невідповідності змісту листа-повідомлення та умов проекту додаткової угоди вимогам закону повинен протягом місяця із дати його отримання повідомити орендареві про такі невідповідності, що, у свою чергу, може бути підставою для заперечення у задоволенні заяви орендаря; б) може запропонувати свою редакцію істотних умов договору оренди землі.

При цьому заперечення орендодавця щодо невідповідності листа-повідомлення із проектом додаткової угоди вимогам закону мають бути обґрунтованими і містити конкретні посилання на порушення закону, зазначені у листі-повідомленні або проекті додаткової угоди, або містити конкретні істотні умови договору, щодо яких орендодавець пропонує зміни.

Якщо орендар та орендодавець у процесі погодження фактично дійшли згоди щодо нових істотних умов договору оренди землі, але не уклали додаткової угоди, то способом захисту прав орендаря буде саме його звернення до суду із позовом про укладення додаткової угоди на нових узгоджених істотних умовах, а не автоматична пролонгація на попередніх умовах.

Суди встановили, що позивач розпочав процедуру реалізації переважного права на поновлення договору в порядку приписів частин 1-5 статті 33 Закону України "Про оренду землі", однак відповідач на звернення позивача відповіді не надав, проект додаткової угоди не підписав, заперечень щодо її змісту не зазначав, про прийняте рішення не повідомляв.

При цьому із встановлених судами обставин справи вбачається, що позивач продовжував користуватися земельною ділянкою і після закінчення строку договору оренди, а в подальшому за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, як це визначено частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", звернувся у суд із даним позовом на підставі цієї норми права.

Частиною 6 статті 33 зазначеного Закону врегульовано пролонгацію договору на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця після закінчення строку договору заперечення орендодавця проти такого користування (що у спірних правовідносинах слід кваліфікувати як "мовчазну згоду" орендодавця на пролонгацію договору).

При цьому необхідно зазначити, що повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", цією нормою права не вимагається.

Суть поновлення договору оренди згідно з цією частиною статті саме і полягає у тому, що орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує у поновленні договору, зокрема у зв`язку з належним виконанням договору оренди землі.

Відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді".

У контексті поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідно зауважити, що такий договір може бути поновлено виключно на тих самих умовах і на той самий строк. Тобто орендар не може вимагати поновлення договору оренди землі на інших умовах. Щодо прав та обов`язків орендодавця слід акцентувати, що він має право заперечити стосовно поновлення згідно із цією частиною статті 33 Закону України "Про оренду землі", і таке заперечення має бути заявлено саме протягом одного місяця після закінчення дії договору оренди землі, що безпосередньо випливає зі змісту частини 6 зазначеної статті.

У подальшому, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди і орендодавець не надав заперечень стосовно поновлення цього договору протягом одного місяця після його закінчення, орендар має право звернутися із вимогою про визнання укладеною угоди про поновлення договору на тих самих умовах і на той самий строк. Орендодавець, у свою чергу, в будь-який час до укладення додаткової угоди стосовно поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах може звернутися із вимогою про звільнення земельної ділянки, якщо надавав заперечення щодо такого поновлення договору протягом одного місяця після закінчення строку його дії.

Таким чином договір оренди землі вважатиметься поновленим лише у разі укладення додаткової угоди, про що безпосередньо зазначено у частині 8 статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Оскільки підстави для поновлення договору оренди земельної ділянки, передбачені у частинах 1- 5 і частині 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", не пов`язані одна з іншою, а апеляційним судом встановлено, що відповідач в порядку частини 6 вказаної статті не направляв у визначений цим Законом строк повідомлень про заперечення у поновленні договору оренди землі і позивач продовжив користування земельною ділянкою після закінчення терміну дії договору з дотриманням його умов, висновки судів про наявність підстав для поновлення договору оренди землі на той саме строк і на тих саме умовах та укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки, є правомірними.

Отже аргументи відповідача про порушення апеляційним судом положень статті 33 Закону України "Про оренду землі", що мало б наслідком прийняття помилкових судових рішень з порушенням норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження, а висновки судів ґрунтуються на положеннях наведеної норми права та сталій судовій практиці, зокрема у справі Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності №920/739/17 (постанова від 10.09.2018).

Посилання відповідача не те, що позивач звернувся до нього з листом-повідомленням з порушенням строку, визначеного умовами пункту 11.7 договору оренди, відхиляються Судом через те, що, як вже зазначалося, спірні правовідносини виникли не на підставі положень частини 2 статті 33 Закону України "Про оренду землі", а на підставі частини 6 цієї статті, а ці підстави не пов`язані одна з іншою, як також вже зазначалося.

Таким чином вимоги законодавства орендарем були дотримані, а орендодавець в особі відповідача не скористався у встановлений термін своїм правом на припинення орендних правовідносин.

При цьому, з урахуванням викладеного вище, колегія суддів зазначає, що касаційна скарга не містить правових підстав, які б ґрунтувалися на положеннях частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", та які б спростовували висновків судів.

Так посилання відповідача на відсутність звернень позивача до відповідача з додатковою угодою про поновлення договору оренди землі на тих саме умовах на той саме строк, та відповідно відсутність такої укладеної угоди між сторонами, спростовуються тим, що як вказувалось вище, повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", не вимагається, а наявності вимог до позивача про звільнення земельної ділянки з боку відповідача, судами не встановлено, відповідачем у касаційній скарзі не зазначено.

Наведеним у сукупності спростовується позиція відповідача щодо неправомірності прийнятих у справі судових рішень.

Отже посилання, викладені в касаційній скарзі відхиляються Судом в силу положень частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, за приписами якої суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови та задоволення касаційної скарги немає.

Відтак аргументи, викладені у відзиві знайшли своє підтвердження.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 1 пункту 3 підпункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання касаційної скарги належить покласти на відповідача.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Київської міської ради залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2019 у справі Господарського суду міста Києва №910/21515/17, залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов