ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2019 р. Справа№ 910/14113/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Козир Т.П.

секретар судового засідання: Денисюк І.Г.

за участю представників

позивача: Паливода О.С.;

відповідача-1: Левченко О.В.;

відповідача-2: Трубаков Є.О.;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства

"Південний гірничо-збагачувальний комбінат"

на рішення Господарського суду м. Києва від 26.02.2019

у справі №910/14113/18 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-

збагачувальний комбінат"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс"

2) Компанії ДАКСОН ХОЛДІНГЗ ЛІМІТЕД

про визнання договору факторингу №2Ф від 30.05.2018 недійсним

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс" (далі за текстом - відповідач-1) та Компанії ДАКСТОН ХОЛДІНГЗ ЛІМІТЕД (далі за текстом - відповідач-2) про визнання недійсним договору факторингу №2Ф від 30.05.2018, укладеного між відповідачами, за умовами якого відповідач-2 відступила відповідачу-1 право вимоги до позивача щодо отримання дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності позивача в розмірі 1 514 927,87 грн., які мали бути виплачені на користь Компанії згідно з рішенням загальних зборів товариства позивача від 05.09.2017.

Позивач вважає, що право на отримання частини прибутку акціонерного товариства закріплено виключно за акціонерами такого товариства, а обов`язок позивача нерозривно пов`язаний з особою кредитора (акціонера), а отже договір факторингу суперечить ст. 515 Цивільного кодексу України, яка встановлює недопущення заміни кредитора у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора. Окрім того, спірний договір містить ознаки такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки при виплаті коштів на користь відповідача-1 у позивача не виникає обов`язку щодо утримання та перерахування податку з доходів нерезидента (на відміну від виплати дивідендів на користь акціонера-нерезидента), що призводить до збитків державного бюджету.

Відповідач-1 та ТОВ "СПІРІТ СОЛЮШНС" (один із засновників відповідача-1) зареєстровані за однією адресою, в однаковий період часу з метою отримання пільги (ухилення) зі сплати податків, всі договори укладені компаніями-нерезидентами з відповідачем-1 в один день, що на думку позивача свідчить про їх пов`язаність між собою.

При укладенні договору факторингу №2Ф від 30.05.2018 відповідач-2 відстрочив момент одержання грошових коштів у вигляді дивідендів, проте позивач не ухилявся та не ухиляється від виплати вказаних грошових коштів (дивідендів) у передбаченому законом порядку.

Відповідачі позов не визнали, зазначаючи про те, що заміна кредитора в грошовому зобов`язанні з виплати дивідендів не заборонена законом, а право грошової вимоги до позивача щодо отримання грошових коштів (дивідендів) не пов`язано нерозривно з особою кредитора (акціонера) та може вільно відступатися акціонером на користь третіх осіб, зокрема, і шляхом укладення договорів факторингу. Питання можливих порушень податкового законодавства, які на думку позивача, можуть виникнути під час здійснення ним виплат грошових коштів, не підлягають розгляду господарським судом. Доводи позивача про пов`язаність відповідача-1 та ТОВ "СПІРІТ СОЛЮШНС" не впливають на предмет спору. Порядок здійснення виплати відповідачем-1 на користь відповідача-2 за договором факторингу не стосується прав та законних інтересів позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.02.2019 у справі №910/14113/18 в задоволені позову відмовлено, у зв`язку з недоведеністю позивачем підстав для визнання договору факторингу від 30.05.2018 недійсним.

Судове рішення мотивовано тим, що зобов`язання з виплати дивідендів, носять грошовий характер і виконання таких грошових зобов`язань, як і зобов`язання з виплати дивідендів, не пов`язане безпосередньо з особою кредитора і внаслідок заміни кредитора в такому зобов`язання не змінюється характер цього зобов`язання. Також позивачем не доведено невідповідності спірного договору інтересам держави і суспільства та умислу будь-якої із сторін на те, а також, що вказаний договір завідомо укладався з метою порушення таких інтересів, що унеможливлює визнання договору недійсним з цих підстав.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2019 у справі №910/14113/18 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що рішення винесене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні фактичним обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права.

Відповідачі у відзивах заперечували проти апеляційної скарги, зазначаючи про те, що судом було повно та всебічно з`ясовано обставини справи, з урахуванням наданих сторонами пояснень та доказів, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Позивачем в апеляційній скарзі не спростовано висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення у даній справі відсутні.

23.05.2019 до суду надійшло клопотання відповідача-1 про витребування у позивача копії протоколу загальних зборів акціонерів товариства позивача, які відбулися 05.09.2017, обґрунтоване тим, що вказаний доказ необхідний для встановлення підстав виникнення і подальшого відступлення права вимоги грошових коштів до позивача, що є предметом спірного договору факторингу.

Колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання відповідача-1, оскільки в обґрунтування своїх вимог, зокрема, щодо пов`язаності обов`язку позивача по виплаті дивідендів з особою акціонера, позивач посилався на протокол засідання Наглядової ради товариства від 05.09.2017 №128/2017-1, в якому встановлено перелік осіб, які мають право на отримання дивідендів, порядок і строки їх виплати. Копія вказаного протоколу наявна в матеріалах справи. Прийняття загальними зборами рішення від 05.09.2017 про виплату дивідендів акціонерам, в тому числі і відповідачу-2 у розмірі 1 514 927,87 грн., жодною зі сторін у даній справі не оспорюється.

Таким чином, оскільки факт прийняття загальними зборами товариства позивача рішення щодо виплати прибутку у вигляді дивідендів акціонерам за результатами фінансово-господарської діяльності позивача, оформлене протоколом б/н від 05.09.2017, визнається сторонами, у суду відсутні сумніви щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, названі обставини не підлягають доказуванню відповідно до вимог ч.1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України).

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2019 у справі №910/14113/18 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні представники відповідачів заперечували проти апеляційної скарги, просили суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

30.05.2018 між відповідачем-2, як клієнтом, та відповідачем-1, як фактором, укладено договір факторингу №2Ф (далі за текстом - Договір факторингу), за умовами якого (п.п.1.1, 1.1.3, 1.2) фактор зобов`язується передати грошові кошти в сумі 1 500 000,00 грн. в розпорядження клієнта, а клієнт відступає факторові право грошової вимоги до позивача щодо отримання грошових коштів (дивідендів/виплати прибутку у вигляді дивідендів) за результатами фінансово-господарської діяльності позивача, які мали бути виплачені на користь відповідача-2 згідно з рішенням (протокол б/н від 05.09.2017) загальних зборів акціонерів товариства позивача, які відбулися 05.09.2017 в розмірі 1 514 927,87 грн., а також всі інші права клієнта, пов`язані із таким правом грошової вимоги з моменту його виникнення. За цим договором допускається наступне відступлення права грошової вимоги. Право грошової вимоги передається в розмірі заборгованості боржника перед клієнтом з виплати дивідендів, а також інших зобов`язань боржника, пов`язаних із таким правом грошової вимоги з моменту його виникнення.

У розділі 2 Договору факторингу визначено строки та умови взаєморозрахунків, згідно з п.2.1 якого після отримання від клієнта підтвердження наявності та дійсності права грошової вимоги, що відступається. Фактор сплачує клієнтові кошти в розмірі 1 500 000,00 грн. у строк до 31.12.2019 шляхом перерахування на банківський рахунок клієнта, за умови отримання від клієнта інформації згідно з п.3.2.2 цього договору.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до моменту виконання сторонами усіх зобов`язань за договором (п.5.1 Договору факторингу).

Спір у даній справі стосується встановлення наявності чи відсутності порушень вимог законодавства при укладенні Договору факторингу, які б свідчили про його недійсність або фіктивність, про що стверджує позивач.

Норми ст. ст. 626-629 ЦК України встановлюють спрямованість договору на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, свободу у виборі контрагента та умов договору, а також обов`язковості договору для виконання сторонами.

В ст. 203 ЦК України наведено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Недодержання вказаних вимог слугує підставою недійсності правочину відповідно до ст. 215 ЦК України.

Згідно зі ст. ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

З наведеного слідує, що договір факторингу є фінансуванням під відступлення права грошової вимоги, у зв`язку з чим відступлення права вимоги є лише наслідком та складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування. Тобто даний договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів.

За предметом оспорюваного Договору факторингу є відступлення права вимоги з отримання дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності товариства позивача, які підлягали виплаті на користь відповідача-2 у розмірі 1 514 927,87 грн.

Відносно доводів позивача про відсутність у нього обов`язку по виплаті дивідендів на користь будь-якої особи, окрім акціонера, а відтак і пов`язаність особи акціонера, як кредитора, з таким обов`язком, колегія суддів зазначає наступне.

Нормами п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України передбачено можливість заміни кредитора у зобов`язанні внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), у зв`язку з чим до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

В ст. 515 ЦК України наведено загальне правило визначення зобов`язань, в яких не допускається заміна кредитора, а саме у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд, перелік зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, не є вичерпним, тобто в кожному разі треба аналізувати зв`язок прав кредитора у зобов`язанні з його особою, з урахуванням того, що права кредитора не можуть бути передані іншій особі в зобов`язаннях, в яких це обумовлено характером самого зобов`язання (його цільовим виконанням) та особою кредитора.

Згідно з наведеним у ст. 30 Закону України "Про акціонерні товариства" визначенням дивідендом є частина чистого прибутку акціонерного товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію певного типу та/або класу. Товариство виплачує дивіденди виключно грошовими коштами. Дивіденди виплачуються на акції, звіт про результати розміщення яких зареєстровано у встановленому законодавством порядку.

Рішення загальних зборів про виплату дивідендів може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у розумінні ст. 11 ЦК України, а зобов`язання здійснити таку виплату є грошовим.

Колегія суддів відхиляє твердження позивача про те, що зобов`язання з виплати дивідендів пов`язані з особою кредитора (акціонера товариства), оскільки виплата дивідендів не має конкретного цільового призначення, яке нерозривно пов`язане виключно з особою кредитора та внаслідок заміни кредитора в такому зобов`язання не змінюється характер такого грошового зобов`язання.

Доводи позивача про невідповідність Договору факторингу інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а відтак і недійсність цього правочину відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України, є непереконливими та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами.

Позивач не довів суду наявності умислу будь-якої із сторін Договору факторингу на порушення інтересів держави і суспільства, його моральних засад, а також укладення спірного Договору завідомо з метою порушення вищезгаданих інтересів.

Посилання позивача на можливі порушення податкового законодавства, які на його переконання можуть виникнути під час здійснення виплати грошових коштів відповідачу-1 колегія суддів вважає припущеннями позивача, на яких не може ґрунтуватися рішення суду. До того ж, питання щодо ведення податкового обліку, нарахування та сплати податків не відноситься до юрисдикції господарських судів, а позивач не є особою, яка в силу закону наділена повноваженнями на звернення до суду з позовом в інтересах держави.

Також доводи щодо пов`язаності ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС" (відповідача-1) та ТОВ "СПІРІТ СОЛЮШНС" (один із засновників відповідача-1) не може слугувати підставою для недійсності правочину.

За наведених обставин ст. 228 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Позивач стверджував про фіктивність Договору факторингу, оскільки його вчинено без наміру створення правових наслідків, про що на думку позивача свідчить відстрочення відповідачем-2, як акціонером товариства позивача, при укладенні Договору факторингу моменту одержання грошових коштів у вигляді дивідендів, тоді як позивач не ухилявся та не ухиляється від їх виплати.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що, виходячи зі змісту ст. 234 ЦК України, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Саме лише визначення сторонами у Договорі факторингу умови про відстрочення моменту одержання грошових коштів у вигляді дивідендів не свідчить про вчинення цього договору без наміру створення правових наслідків.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують вищевикладеного.

З урахуванням наявних у справі пояснень та доказів, колегія суддів дійшла висновку про те, що в даному випадку відсутні підстави, з якими законодавство пов`язує недійсність правочину, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2019 у справі №910/14113/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути Господарському суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у порядку і строки, встановлені ГПК України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 27.05.2019.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

Т.П. Козир