ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2019 р. Справа№ 910/125/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

за участю представників: не викликались

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2019

у справі № 910/125/19 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Колоннейд Україна»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»

про стягнення 14 579,57 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 14 529,57 грн., яке становить різницю між сумою, виплаченою позивачем як страховою організацією в зв`язку з пошкодженням автомобіля «Hyundai Santa Fe», державний номерний знак НОМЕР_1 , за укладеним з ПрАТ «Аргіматко Україна» договором добровільного автотранспортного страхування № САS0032922 від 05.07.2016, внаслідок ДПТ, що сталася з вини гр. ОСОБА_5 - водія автомобіля «Fiat Marеa», державний номерний знак. НОМЕР_2 , цивільно-правова відповідальність осіб, які на законних підставах керують вказаним автомобілем, застрахована у відповідача згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК № 0677382 від 05.09.2016 (46 388,54 грн.), та сумою, яка відповідачем була виплачена позивачу внаслідок спірної ДТП (31 808,97 грн.).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.02.2019 у справі № 910/125/19 позов задоволено частково, до стягнення з відповідач на користь позивача присуджено 13 579,57 грн. страхового відшкодування, в іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду ґрунтується на тому, що виходячи з приписів чинного законодавства відповідач повинен здійснити виплату страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 46 388,54 грн., тобто у розмірі вартості ремонтних робіт, необхідних для відновлення пошкодженого транспортного засобу.

При цьому суд першої інстанції зазначив про те, що положення про застосування коефіцієнту фізичного зносу регулюють відносини, які виникають між страховиком та його страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але не відносяться до правовідносин між страховиками стосовно права зворотної вимоги.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем при розрахунку заявленої до стягнення суми не враховано розмір франшизи, яка передбачена полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/0677382.

Не погоджуючись з рішенням, Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2019 у справі № 910/125/19 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оспорюване рішення є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування вказаної позиції апелянт постався на ті саме обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на те, що:

- згідно з актом технічного огляду колісного транспортного засобу «Hyundai Santa Fe», реєстраційний № НОМЕР_1 на вказаному транспортному засобі були зафіксовані наступні пошкодження, які не відносяться до спірної ДТП (пошкодження заднього бампера (структура), пошкодження заднього правого протитуманного ліхтаря), з огляду на що на замовлення відповідача було складено консультацію № 39-R/35/5 від 07.09.2017 про величину фізичного зносу транспортного засобу «Hyundai Santa Fe», реєстраційний № НОМЕР_1, згідно з якою фізичний знос спірного автомобіля складає 38,5%;

- враховуючи, що до складу відновлювального ремонту спірного автомобіля, виконаного ТОВ «Едем-Авто», включено запасні частини, що підлягають заміні, на суму 35 271,60 грн., то з урахуванням показника коефіцієнту фізичного зносу підсумкова вартість складових частин становитиме 21 692,03 грн., а загальна вартість відновлювального ремонту, відповідно, 32 808,97 грн.;

- загальна вартість відновлювального ремонту має бути зменшена на суму встановленої полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК № 0677382 від 05.09.2016 франшизи (1 000,00грн.);

- отже, сума, яку відповідач мав сплатити позивачу на наслідками спірної ДТП становить 31 808,97 грн.. Вказана сума відповідачем позивачу була сплачена до звернення останнього до суду з цим позовом.

Крім того, апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що консультація аварійного комісара Дудки О.С. не є доказом, що підтверджує розмір фізичного зносу автомобіля, застрахованого позивачем, оскільки аварійний комісар не є суб`єктом оціночної діяльності, а консультація не є звітом в розумінні Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність», оскільки за приписами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (п.п. 34.4 ст. 34) для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, а відповідно до п.п. 1, 2 Типового положення про організацію діяльності аварійних комісарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 8 від 05.01.1998 аварійний комісар - особа, яка з`ясовує причини настання страхового випадку та визначає розмір збитків і відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Нацкомфінпослуг, тобто аварійний комісар має право визначати коефіцієнт фізичного зносу.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2019 справа № 910/125/19 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.

Ухвалою від 15.04.2019 колегією суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.:

- відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2019 у справі № 910/125/19;

- встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 02.05.2019;

- роз`яснено сторонам, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2);

- учасниками роз`яснено, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

При дослідженні апеляційної скарги колегією суддів встановлено, що відповідачем до скарги додані докази - копії документів аварійного комісара Дудки О.С., а саме сертифікату аварійного комісара від 16.03.2017 АК-3А №3347 та відповідного посвідчення.

Враховуючи, що відповідач додав ці документальні докази під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспореного рішення таких доказів суд першої інстанції в своєму розпорядження не мав.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Частинами 3, 4 п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 встановлено, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 ГПК. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Відповідач в апеляційній скарзі не наводить жодних обґрунтувань щодо неможливості надати вказані докази до суду першої інстанції.

Однак підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від апелянта.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, оскільки у такому випадку суд створює позивачу більш сприятливі, аніж відповідачу умови в розгляді конкретної справи.

За таких обставин, додані позивачем до апеляційної скарги копії документів аварійного комісара Дудки О .С ., а саме сертифікату аварійного комісара від 16.03.2017 АК-3А №3347 та відповідного посвідчення як додаткові докази колегією суддів не приймаються.

Станом на 03.06.2019 відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у цьому випадку 176 200 грн. (1 762 грн.*100).

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим суду).

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

При розгляді справи № 910/125/19 колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 192 100,00 грн., тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.

За правилом ч. 2 ст. 270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 статті 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Враховуючи те, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2019 у справі № 910/125/19 відкрито 15.04.2019, а розгляд справи в суді апеляційної інстанції розпочався, з урахуванням вихідних та святкових днів, з 02.05.2019, апеляційна скарга має бути розглянута в строк по 17.06.2019 включно.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

05.07.2016 позивач як страховик та ПрАТ «Аргіматко Україна» як страхувальник та вигодонабувач уклали договір добровільного автотранспортного страхування № САS0032922 (далі Договір) (а.с. 31-36), предметом якого є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом - автомобілем «Hyundai Santa Fe», державний номерний знак НОМЕР_1 (далі Автомобіль).

Згідно з пунктом 1 Договору, строк дії Договору з 08.07.2016 по 07.07.2017.

02.11.2016 о 17 години 00 хвилин в м. Вінниці по вул. Пирогова сталася дорожньо-транспортна пригода (ДТП) за участю Автомобіля під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля «Fiat Marеa», державний номерний знак НОМЕР_2 (далі Автомобіль 1), під керуванням ОСОБА_5 .

В результаті ДТП пошкоджено застрахований позивачем Автомобіль.

Згідно зі складеним позивачем Страховим актом № від 05.12.2016 (а.с. 91), з урахуванням того, що франшиза за Договором страхування (безумовна) щодо збитків, завданих ДТП, становить 0,00% від страхової суми, до виплати в якості страхового відшкодування призначено 46 388,54 грн.

Як слідує зі змісту вказаного страхового акту, вартість матеріального збитку, що підлягає виплаті за умовами Договору, визначена позивачем виходячи з даних, встановлених в рахунку № ЕС000010261 ТОВ «Едем-Авто» від 24.11.2016 на суму 46 388,54 грн. (особи, яка здійснила ремонт Автомобіля) (а.с. 92-94).

Водночас у виконаному на замовлення позивача ТОВ «Інтер Тех Сервіс Морорс» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 856/16 від 31.10.2016) Звіті № 15124 про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного ушкодженням транспортного засобу № 112-11-16 (а.с. 38-56) (далі Звіт), встановлено, що вартість відновлювального ремонту Автомобіля складає 50 140,06 грн., вартість відновлювального ремонту Автомобіля з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складає 39 944,90 грн., значення коефіцієнта фізичного зносу складає 0,2746.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» (тут і далі в редакції, чинній на дату спірної ДТП) здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

У поданій позивачу Заяві про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування по страхуванню автомобіля та відповідальності автовласників від 02.11.2016 (а.с. 24-27) страхувальник просить виплатити страхове відшкодування на рахунок особи, яка буде проводити ремонт Автомобіля - ТОВ «Богдан-Авто Вінниця».

Водночас з матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що ремонт Автомобіля було проведено ТОВ «Едем-Авто», якому згідно вищезгаданого рахунку № ЕС000010261 від 24.11.2016 платіжним дорученням № 000047006 від 06.12.2016 (а.с. 58) було перераховано 46 388,54 грн.

З відмітки банку на вказаному платіжному дорученні слідує, що воно банком проведено, а отже, страхове відшкодування позивачем виплачене в повному обсязі.

Винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджено Автомобіль, визнано ОСОБА_5, що підтверджується постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.11.2016 у справі № 127/23542/16-п, провадження № 3/127/7197/16 (а.с. 22-23).

З наявної в матеріалах справи копії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/0677382 (далі Поліс) (а.с. 52) слідує, що станом на 02.11.2016 (дата спірної ДТП) цивільно-правова відповідальність щодо Автомобіля 1 була застрахована відповідачем згідно з вказаним полісом (страхувальник ОСОБА_6).

Зі змісту Полісу слідує, що ліміт відповідальності за шкоду заподіну майну становить 100 000 грн., франшиза - 1 000 грн.

З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до відповідача з регресною вимогою вих № R/L21910 від 09.06.2017 (а.с. 60-61), в якій просив протягом одного місця з дня отримання претензії переказати позивачу суму 46 388,54 грн. за вказаними у вимозі реквізитами.

За наслідками розгляду вказаної вимоги відповідач сплатив позивачу 31 808,97 грн., що сторонами не заперечується та підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення 31 808,97 грн.

З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з цим позов в якому просив стягнути з відповідача страхове відшкодування в сумі 14 529,57 грн., яке становить різницю між сумою, виплаченою позивачем як страховою організацією в зв`язку з пошкодженням Автомобіля (46 388,54 грн.) та сумою, яка відповідачем була фактично виплачена позивачу внаслідок спірної ДТП (31 808,97 грн.).

Відповідач проти задоволення позову заперечує, зазначаючи про те, що:

- згідно з актом технічного огляду колісного транспортного засобу «Hyundai Santa Fe», реєстраційний № НОМЕР_1, на вказаному транспортному засобі були зафіксовані наступні пошкодження, які не відносяться до спірної ДТП (пошкодження заднього бампера (структура), пошкодження заднього правого протитуманного ліхтаря), з огляду на що на замовлення відповідача аварійним комісаром Дудка О.С. було складено консультацію № 39-R/35/5 від 07.09.2017 про величину фізичного зносу транспортного засобу «Hyundai Santa Fe», реєстраційний № НОМЕР_1, згідно з якою фізичний знос спірного автомобіля складає 38,5%;

- враховуючи, що до складу відновлювального ремонту спірного автомобіля, виконаного ТОВ «Едем-Авто», включено запасні частини, що підлягають заміні, на суму 35 271,60 грн., то з урахуванням показника коефіцієнту фізичного зносу підсумкова вартість складових частин становитиме 21 692,03 грн., а загальна вартість відновлювального ремонту, відповідно, 32 808,97 грн.;

- загальна вартість відновлювального ремонту має бути зменшена на суму встановленої полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК № 0677382 від 05.09.2016 суму франшизи (1 000,00грн.);

- отже, сума, яку відповідач мав сплатити позивачу на наслідками спірної ДТП, становить 31 808,97 грн. Вказана сума відповідачем позивачу була сплачена до звернення останнього до суду з цим позовом.

При вирішення спору колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Як встановлено вище, винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджено Автомобіль, визнано ОСОБА_5, що підтверджується постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.11.2016 у справі № 127/23542/16-п, провадження № 3/127/7197/16 (а.с. 22-23).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, порядок виплати такого відшкодування та дії сторін при настанні страхового випадку, регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон).

Стаття 1 Закону (тут і далі в редакції, чинній на момент виплати позивачем страхового відшкодування) встановлює, що володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Враховуючи, що матеріли справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_5 неправомірно володів Автомобілем 1 під час скоєння спірної ДТП, його володіння забезпеченим транспортним засобом (Автомобіль 1) під час спірної ДТП вважається правомірним.

Водночас з Полісу слідує, що станом на 02.11.2016 (дата спірної ДТП) цивільно-правова відповідальність щодо Автомобіля 1 була застрахована відповідачем, а відтак, в даному випадку саме відповідач як страховик цивільно-правової відповідальності осіб, які правомірно володіють Автомобілем 1, тобто і ОСОБА_5 (особи, яка визнана винною у спірній ДТП), має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок спірної ДТП, а позивач як особа, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок спірної ДТП, набув право вимоги, яке ця особа, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків.

За правилами ст. 22 Закону, обов`язок відшкодувати шкоду при настанні страхового випадку покладено на страховика, яким застраховано цивільно-правову відповідальність особи, винної у настанні такого випадку.

Згідно з ч. 4 ст. 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно, вказані особи мають право на звернення до страховика з відповідними вимогами.

Щодо розміру страхового відшкодування колегія суддів зазначає таке.

З матеріалів справи слідує, що позивач визначає розмір шкоди який має йому виплати відповідач як страховик особи, винної у спірній ДТП, виходячи з фактично вартості ремонту Автомобілю, в той час як відповідач вважає, що вказаний розмір має бути визначний виходячи з вартості ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За правилами абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону, сума спірного страхового відшкодування має бути зменшена на суму франшизи.

Таким чином, відповідач як страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до приписів Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має обов`язок в межах своєї відповідальності відшкодувати завдану його страхувальником шкоду, обраховану відповідно до приписів Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством), за мінусом франшизи.

Водночас щодо розміру коефіцієнту фізичного зносу слід зазначити таке.

У виконаному на замовлення позивача Звіті встановлено, що вартість відновлювального ремонту Автомобіля з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складає 39 944,90 грн., значення коефіцієнта фізичного зносу складає 27,46 %.

Зі змісту Звіту слідує, що застосування саме такого коефіцієнту фізичного зносу обумовлено тим, що щорічний пробіг Автомобіля щонайменше вдвічі більший за нормативний.

Водночас у виконаній на замовлення відповідача консультації № 39-R/35/5 від 07.09.2017 про величину фізичного зносу транспортного засобу «Hyundai Santa Fe», реєстраційний № НОМЕР_1 фізичний знос Автомобіля визначено на рівні 38,5% та зазначено про те, що додаткове зменшення ринкової вартості Автомобіля на 20 % обмовлено тим, що ТЗ має сліди відновлювального ремонту не більше двох деталей, ТЗ експлуатується за містом (не менше 30 %).

Водночас колегія суддів до вказаних висновків аварійного комісара ставиться критично, оскільки комісаром огляд Автомобіля проведений не був, в той час як актом технічного огляду колісного транспортного засобу (а.с. 48-19), який проводився при складенні Звіту, не встановлено, що ТЗ має сліди відновлювального ремонту не більше двох деталей, ТЗ експлуатується за містом.

Слід зазначити і про те, що зі змісту вказаної консультації слідує, що її виконано використовуючи дані щодо вартості транспортних засобів «Hyundai Santa Fe» 2013 року випуску, які існували станом на дату надання консультації, тобто на серпень 2017 року, а термін експлуатації Автомобіля визначено 4,68 років, в той час як станом на дату спірної ДТП термін експлуатації Автомобіля становив 3,83 року, що ймовірно вплинуло на визначення вартості Автомобіля.

Як слідує з викладеного вище, різниця між визначеним експертом позивача та комісаром відповідача коефіцієнтом фізичного зносу фактично складає менше 11,04 % та обумовлена саме визначенням комісаром додаткового зменшення ринкової вартості Автомобіля на 20 %.

З огляду на обставини, які викладені вище, колегія суддів вважає, що при визначенні розміру страхового відшкодування, яке відповідач має сплатити позивачу, слід виходити саме з даних, встановлених у Звіті, тобто в сумі 39 944,90 грн.

Зі змісту витягу з Полісу слідує, що ліміт відповідальності відповідача як страховика за шкоду, завдану майну, становить 100 000,00 грн., а франшиза - 1 000,00 грн.

Отже, враховуючи вказані вище обставини, за наслідками спірної ДТП відповідач має виплатити позивачу страхове відшкодування в сумі 38 944,90 грн. (39 944,90 - 1 000).

Оскільки кошти в сумі 31 808,97 грн. відповідачем позивачу були сплачені, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 7 135,93 грн. (38 944,90-31 808,97), а рішення суду першої інстанції, відповідно, зміні.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2019 у справі № 910/125/19 підлягає зміні, позов задовольняється повністю - стягненню з відповідача на користь позивача підлягає страхове відшкодування в сумі 7 135,93 грн., в решті позову відмовляється.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, а також підстави зміни судового рішення, апеляційна скарга Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по справі за звернення з позовом покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275, 278, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2019 у справі № 910/125/19 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2019 у справі № 910/125/19 змінити.

3. Викласти п. 2 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2019 у справі № 910/125/19 в такій редакції:

« 2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа Гарант» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, ідентифікаційний код 32382598) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Колоннейд Україна» (04070, м. Київ, вул. Іллінська, 8, ідентифікаційний код 25395057) 7 135 (сім тисяч сто тридцять п`ять) грн. 93 коп. страхового відшкодування, 861 (вісімсот шістдесят одну) грн. 34 коп. судового збору.»

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Колоннейд Україна» (04070, м. Київ, вул. Іллінська, 8, ідентифікаційний код 25395057) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа Гарант» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, ідентифікаційний код 32382598) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1 350 (одна тисяча триста п`ятдесят) грн. 99 коп.

5. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

6. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

7. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/125/19.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк