РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.05.2019Справа № 910/17613/18
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом державного підприємства "Київський бронетанковий завод"

до Державного агентства резерву України

про стягнення 1 184 289,24 грн.

При секретарю судового засідання: Єрмоловій Р.М.

Представники сторін:

від позивача: Баленко І.В. - представник за довіреністю № 08/81 від 02.01.2019 р.;

від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Київський бронетанковий завод" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Державного агентства резерву України про стягнення 1 184 289,24 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору № 050/5 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 17.04.2012 року в частині своєчасного відшкодування витрат позивача на зберігання цінностей.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.01.2019 (суддя ОСОБА_1) відкрито провадження у справі №910/17613/18, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 06.02.2019 року.

В судовому засіданні 06.02.2019 року оголошено перерву в підготовчому засіданні до 26.02.2019 року.

26.02.2019 року до канцелярії суду відповідачем подано відзив на позовну заяву та заяву про застосування позовної давності.

В судовому засіданні 26.02.2019 року задоволено клопотання позивача про відкладення підготовчого засідання, оголошено перерву в підготовчому засіданні до 19.03.2019 року.

07.03.2019 року до канцелярії суду позивачем подано відповідь на відзив.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва № 05-23/470 від 14.03.2019 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/17613/18 у зв`язку з прийняттям рішення Вищою радою правосуддя від 05.03.2019 №662/0/15-19 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду міста Києва у відставку".

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями справу № 910/17613/18 передано на розгляд судді Мудрому С.М.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.03.2019 р. прийнято справу до провадження, підготовче засідання призначено на 09.04.2019 р.

У судове засідання 09.04.2019 р. представник відповідача не з`явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.04.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження на 23.04.2019 року.

В судовому засіданні 23.04.2019 року постановлено ухвалу про оголошення перерви на 14.05.2019 року.

В судове засідання 14.05.2019 року представник відповідача не з`явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

В судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

17.04.2012 року між Державним агентством резерву України та державним підприємством «Київський ремонтно-механічний завод» (зберігач) укладено договір №050/5 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Наказом державного концерну «Укроборонпром» №72 від 30.07.2012 року змінено найменування державного підприємства «Київський ремонтно-механічний завод» на державне підприємство «Київський бронетанковий завод».

Відповідно до п.1.1 договору, зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (далі - цінності) здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах зберігача.

Держрезерв України передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми 1мр. Передбачені цим договором форми актів затверджуються комітетом (п.1.2 договору).

Частиною 1 статті 936 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною першою статті 938 ЦК України встановлено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Згідно з частиною першою статті 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Пунктом 7.3 договору передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 1 січня 2012 року, і діє протягом усього строку зберігання цінностей (до повного виконання нарядів Держрезерву України на відпуск матеріальних цінностей).

Відповідно до п.2.1 договору зберігач зобов`язаний: вживати заходів для зберігання цінностей відповідного виду.

Відповідно до ч.1, 2, 5 статті 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Розміщення і будівництво на території України підприємств, установ, організацій та інших об`єктів системи державного резерву здійснюються в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частина запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах.

Відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про державний матеріальний резерв» встановлено, що утримання і розвиток системи державного резерву здійснюється за рахунок коштів державного бюджету та коштів, одержаних від допоміжної фінансово-господарської діяльності підприємств, установ і організацій системи державного резерву.

Згідно з п. 2 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №532 від 12 квітня 2002 р. (далі - Порядок) сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що сума витрат, що підлягають відшкодуванню, залежно від номенклатури матеріальних цінностей державного резерву визначається з урахуванням: 1) умов зберігання матеріальних цінностей державного резерву; 2) середнього розміру суми витрат; 3) розміру складських приміщень, майданчиків, холодильних камер, резервуарів, підземних сховищ, де зберігаються матеріальні цінності державного резерву; 4) обсягу додаткових витрат з обслуговування таких цінностей.

Відповідно до п. 7 Порядку відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Згідно з п.3.1 договору Держрезерв України зобов`язаний: відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Держрезерв України зобов`язаний: оплачувати зберігачу вартість робіт із закладення (поставки) цінностей за узгодженими регульованими або договірними оптово-відпускними цінами, що діють на час закладення (поставки) на основі попередньо укладеного договору закладення (поставки) цінностей мобілізаційного резерву (п.3.2 договору).

Пунктом 4.1 договору передбачено, що вартість зберігання цінностей визначається згідно з порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Як зазначено позивачем та не заперечується відповідачем, позивач зберігаючи матеріальні цінності мобілізаційного резерву виконує власні зобов`язання по договору належним чином.

Також, позивачем зазначено, що він з 2012 року здійснює зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на власних майданчиках та у власних приміщеннях.

При цьому, позивачем були понесені витрати на дане зберігання у формі: заробітної плати працівників мобілізаційного відділу Державного підприємства «Київський бронетанковий завод», вартості електроенергії та освітлення, витрачених для зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, амортизація основних виробничих фондів, задіяних у процесі зберігання, витрати на охорону матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву, витрати на оплату податку на землю, інші витрати

З метою отримання компенсації вказаних витрат, позивач звернувся до відповідача з листом №054/3232 від 16.11.2017 року, яким було надіслано на погодження відповідачу кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей (мобілізаційного) резерву в складі та навісі-прибудові державного підприємства «Київський бронетанковий завод» з 12.04.2012р. - 31.05.2017 року на суму 1 184 289,94 грн.

До даного листа та загального кошторису за період з 12.04.2012р. - 31.05.2017р. були додані окремі кошториси витрат по кожному року та розрахунки і пояснення до них, а саме:

- кошторис витрат за 2012 рік на суму 166 870,22 грн.,

- кошторис витрат за 2013 рік на суму 203 603,83 грн.,

- кошторис витрат за 2014 рік на суму 219 849,30 грн.,

- кошторис витрат за 2015 рік на суму 166 368,44 грн.,

- кошторис витрат за 2016 рік на суму 281 822,82 грн.,

- кошторис витрат за період з 01.01.2017 року по 31.05.2017 року на суму 145 775,26 грн.

У відповідь листом вих. №4429/0/4-17 від 29.12.2017 Державне агентство резерву України «Про повернення кошторисів витрат на 2012-2017 року», зазначило, що воно не має законних підстав для погодження кошторисів витрат на 2012-2017 року ДП «Київський бронетанковий завод» та повертає їх без погодження. Так, щодо кошторисів на 2012, 2013, 2014, 2015 року зазначило, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, узятих на облік органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Та, відповідно до ч.4 статті 23 Бюджетного кодексу України витрати спеціального фонду мають постійне бюджетне призначення, яке дає право проводити їх виключно в межах і за рахунок фактичних надходжень спеціального фонду бюджету.

Щодо кошторису на 2016 рік - Держрезервом вже було опрацьовано та погоджено кошторис на 2016 рік ДП «Київський бронетанковий завод» на суму 154 794,76 грн. з ПДВ та відправлено листом від 03.08.2016 №2705/0/1-16.

Щодо кошторису на 2017 рік - на кошторисі відсутня печатка підприємства.

Однак, позивач вважає, що вказані вище підстави не є обґрунтованими та порушують законні права позивача на компенсацію витрат.

Також, як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, з моменту укладення договору позивач не отримував від відповідача жодних компенсацій за виконання зберігання по договору.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Статтею 947 ЦК України передбачено, що витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов`язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 статті 1 Закону України «Про державний матеріальний резерв» державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

У статті 2 Закону України «Про державний матеріальний резерв» визначено, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву;

Частиною 5 статті 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» передбачено, що відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 7 Порядку відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Наразі, суд зазначає, що умовами договору №050/5 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 17.04.2012р. не встановлено строку виконання відповідачем обов`язку з відшкодування витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву.

При цьому, нормами Закону України "Про державний матеріальний резерв" також не встановлено строку відшкодування витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву.

Відповідно до ч.2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пунктом 1.7 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України.

Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов`язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв`язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв`язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез`явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред`явленою.

Як свідчать матеріали справи, позивачем було направлено на адресу Державного агентства резерву України лист №054/3232 від 16.11.2017 року, яким було надіслано на погодження відповідачу кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей (мобілізаційного) резерву в складі та навісі-прибудові державного підприємства «Київський бронетанковий завод» з 12.04.2012р. - 31.05.2017 року на суму 1 184 289,94 грн.

Та, з наданого листа вих. №4429/0/4-17 від 29.12.2017 Державного агентства резерву України вбачається, що він складений саме на відповідь на лист №054/3232 від 16.11.2017 року позивача.

Також, судом враховано, що у вищезазначеному листі відповідач визнає факт погодження ним кошторису позивача на 2016 рік в сумі 154 794,76 грн.

Таким чином, відповідач частково визнав наявність заборгованості перед позивачем.

Отже, виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що строк відшкодування Державним агентством резерву України витрат державного підприємства "Київський бронетанковий завод" на зберігання матеріальних цінностей згідно договору №050/5 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 17.04.2012р. за 2012р., 2013р., 2014р., 2015р., 2016р. та за період з 01.01.2017 року по 31.05.2017 року, настав.

При цьому, щодо тверджень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, стосовно того, що акти взаєморозрахунків фактичних витрат на спірну суму між сторонами не підписані, суд зазначає, що складання таких актів не є підставою для виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин у даному випадку, оскільки правовідносини виникають саме з договору №050/5 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 17.04.2012р. та факту здійснення позивачем відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Таким чином, з огляду на предмет та підстави позовних вимог, до предмету доказування у справі входять обставини щодо виникнення між сторонами господарських зобов`язальних правовідносин (які виникають з укладеного між сторонами договору та факту надання позивачем послуг відповідального зберігання). Водночас, акт взаєморозрахунків може бути одним з доказів на підтвердження обставин наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин, однак не підставою для виникнення у відповідача обов`язку з відшкодування витрат позивача.

Крім того, факт зберігання позивачем матеріальних цінностей державного резерву не заперечується відповідачем.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач у встановленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, та належних і допустимих у розумінні ст.76,77 Господарського процесуального кодексу України доказів виконання в повному обсязі своїх обов`язків за договором №050/5 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 17.04.2012р. не надав, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог державного підприємство "Київський бронетанковий завод" до Державного агентства резерву України в розмірі 1 184 289,24 грн.

Відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, в якій зазначено, що проаналізувавши зміст позовних вимог ДП «Київський бронетанковий завод» вбачається, що предметом позову є відшкодування понесених витрат відповідального зберігання за період з 17.04.2012 по 31.05.2017 в сумі 1 184 289,24 грн. Тобто, вбачається, що дана позовна заява, в силу приписів Цивільного кодексу України не відповідає вимогам діючого законодавства, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності для її пред`явлення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як встановлено судом, умовами договору №050/5 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 17.04.2012р. не встановлено строку виконання відповідачем обов`язку з відшкодування витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву.

Частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що 24.01.2018 року позивачем було отримано лист відповідача №4429/0/4017 від 29.12.2017 року, яким відповідач відмовив позивачу в погодженні кошторису на зберігання матеріальних цінностей.

Отже, саме 24.01.2018 року позивач довідався про порушення свого права.

Положеннями пункту 4.4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 Господарського процесуального кодексу України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв`язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Позивач звернувся до суду з позовом 28.12.2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен із доводів сторін.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст.ст. 74, 79, 129, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, будинок 28, код ЄДПОУ 37472392) на користь державного підприємства "Київський бронетанковий завод" (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, будинок 34-А, ) грошові кошти в розмірі 1 184 289 (один мільйон сто вісімдесят чотири тисячі двісті вісімдесят дев`ять) грн. 94 коп. та судовий збір у розмірі 17 764 (сімнадцять тисяч сімсот шістдесят чотири) грн. 35 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата підписання рішення: 27.05.2019 року.

Суддя С.М. Мудрий