РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.05.2019Справа № 903/922/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Елпіс-Україна"

до Волинської митниці ДФС та Державної казначейської служби України

про стягнення 100 461,50 грн.

Представники сторін:

від позивача: Демченко М.С., ордер серія КВ № 292469;

від відповідача 1: Порхун А.А., дов. № 827/03-70-10/12 від 03.08.2018;

від відповідача 2: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Елпіс-Україна» звернулося до Господарського суду Волинської області з позовними вимогами до Волинської митниці ДФС про стягнення 100 461,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані завданням позивачу збитків незаконним вилученням товару позивача.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 17.12.2018 відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження.

04.01.2019 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, клопотання про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу та клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

09.01.2019 представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 09.01.2019 заперечив щодо задоволення клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 09.01.2019 клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження було задоволено, постановлено справу № 903/922/18 розглядати за правилами загального позовного провадження, замінено засідання з розгляду справи по суті на підготовче засідання.

В судовому засіданні 09.01.2019 представник позивача просив надати можливість ознайомитися з відзивом відповідача з метою реалізації права на подачу відповіді на відзив, передбаченого ст. 166 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 09.01.2019 підготовче засідання було відкладено на 06.02.2019; встановлено позивачу строк до 04.02.2019 для подання відповіді на відзив відповідача.

28.01.2019 позивачем подано клопотання про залучення до участі у справі співвідповідачем Державної казначейської служби України та передачу справи за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

31.01.2019 позивачем подано заперечення на відзив.

В судовому засіданні 06.02.2019 представник позивача підтримав клопотання про залучення співвідповідачем Державної казначейської служби України та направлення матеріалів справи до Господарського суду міста Києва за виключною підсудністю.

Представник відповідача не заперечував проти задоволення вказаного клопотання.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 06.02.2019 залучено до участі у справи співвідповідачем Державну казначейську службу України, справу № 903/922/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Елпіс-Україна" до Волинської митниці ДФС, Державної казначейської служби України про стягнення 100 461,50 грн. передано за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

01.03.2019 до Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи № 903/922/18.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 прийнято справу № 903/922/18 до свого провадження, підготовче засідання призначено на 08.04.2019.

08.04.2019 представником відповідача 1 подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судове засідання представники позивача та відповідача 1 з`явились, представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, представник відповідача 2 не з`явився.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи до 06.05.2019, яку занесено до протоколу судового засідання.

26.04.2019 представником відповідача 1 подано заперечення на пояснення позивача.

У судове засідання 06.05.2019 представники позивача та відповідача 1 з`явились, представник відповідача не з`явився.

Враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, у підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, та позивачем і відповідачем було заявлено про подання суду всіх наявних у них доказів і пояснень по справі, в зв`язку з чим відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.05.2019.

У судове засідання 24.05.2019 представники позивача та відповідача 1 з`явились, представник відповідача 2 не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 627, відповідно до якого, представник відповідача 2 отримав ухвалу-повідомлення від 06.05.2019 про призначення справи до судового розгляду по суті - 10.05.2019.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Зважаючи на викладене, оскільки неявка відповідача 2 не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи належне повідомлення всіх учасників справи про дату, час та місце судового засідання, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача 2.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 24.05.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

03.05.2018 року в зону митного поста «Доманове» Волинської митниці ДФС заїхав транспортний засіб з номерними знаками НОМЕР_1 / НОМЕР_2 з вантажем плодів шипшини в 503 мішках вагою 14993 кг, який відповідно до митної декларації типу ЕЕ №UA205040/2018/11296 слідував від білоруського ВАТ «Екзон» в адресу ТОВ «Елпіс-Україна» (далі - позивач).

При цьому, водієм транспортного засобу Шишком В . В. на вантаж до митного контролю були подані такі товарно-супровідні документи: Книжку МДП №VX81523970, CMR від 02.05.2018 року №122, рахунок-фактуру від 26.01.2018 року №6, згідно з якими вартість товару становить 26987,40 доларів США.

Під час митного огляду в папці водія для документів було виявлено рахунок-фактуру від 27.04.2018 року №6, посвідчений митними органами Республіки Білорусь, згідно з яким вартість товарів становить 34472,40 доларів США.

Митним органом дії ОСОБА_2 кваліфіковано за ч.1 ст.483 МК України.

Враховуючи, що санкція частини першої статті 483 Митного кодексу України передбачає конфіскацію товарів, Волинською митницею ДФС (далі - відповідач 1) було вилучено вказаний товар у позивача на підставі Протоколу про порушення митних правил № 2340/20500/18 від 07.05.2018.

Постановою Любомльського районного суду Волинської області від 06.07.2018 у справі № 163/1166/18, провадження в справі за протоколом про порушення митних правил №2340/20500/18 щодо ОСОБА_2 за ознаками ч.1 ст.483 МК України закрито за відсутністю в її діях складу правопорушення, вилучені за цим протоколом в порядку ст.511 МК України предмети « 503 мішки плодів шипшини вагою нетто 14993 кг», що зберігаються Волинською митницею, та товарно-супровідні документи, що містяться в матеріалах справи, постановлено повернути ТОВ «Елпіс» (Латвія) для проведення митного оформлення згідно з чинним митним законодавством.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 02.08.2018 апеляційну скаргу т.в.о. заступника начальника Волинської митниці ДФС Джиги Д.В. залишено без задоволення, а постанову судді Любомльського районного суду Волинської області від 06 липня 2018 року щодо ОСОБА_2 - без змін.

Позивач зазначає, що після набрання чинності рішеннями судів у справі про порушення митних правил, 17.08.2018 було подано заяву на ім`я начальника Волинської митниці ДФС з проханням надати дозвіл забрати товар зі складу, де він зберігається та 20.08.2018 позивачем отримано дозвіл на повернення товару, після чого позивачем подано митну декларацію для здійснення митного оформлення товару з правом подальшого його забрання зі складу відповідача.

Як зазначає позивач, 11.09.2018 позивач забрав товар зі складу відповідача, що підтверджується Актом завантаження від 11.09.2018 та накладною (вимогою) № 177 від 11.09.2018.

Таким чином, позивач зазначає, що з 07.05.2018 по 11.09.2018 товар незаконно перебував на складі відповідача, внаслідок чого, позивач поніс збитки, які складають з:

1) простою авто у розмірі 8 000 грн. - штрафні санкції при розмитненні автомобіля за 4 дні простою авто з 05.05.2018 по 08.05.2018;

2) компенсації транспортних витрат, пов`язаних із забранням товару зі складу відповідача у розмірі 10 000 грн.;

3) штрафні санкції за невиконання умов Контракту, укладеного між позивачем та третьою особою, у розмірі 82 461,50 грн.

Відповідач 1 в свою чергу, заперечуючи проти позову, зазначає, що дії відповідача щодо вилучення товарів у встановленому законодавством порядку оскаржено не було, в свою чергу постановою Любомльського районного суду, яка набрала законної сили не може носити преюдиційне значення по відношенню до розгляду справи господарським судом про відшкодування збитків, оскільки встановлює факт відсутності правопорушення в діях ОСОБА_2 і не встановлює факту протиправної поведінки митниці при здійсненні нею своїх повноважень, при цьому, в межах даного розгляду, господарський суд позбавлений права переймати на себе функції адміністративного суду та давати самостійну оцінку правомірності дій посадових осіб митниці, оскільки предметом спору є відшкодування шкоди, а не визнання дій чи бездіяльності протиправною чи незаконною, що є прерогативою адміністративного судочинства.

Також, відповідач 1 зазначає, що позивачем не враховано, що саме з 03.05.2018 в зоні митного контролю митного поста «Доманове» (Україна) подано документи до митного оформлення. З 03.05.2018 по 07.05.2018 здійснено митний контроль, а 08.05.2018 - складено протокол про порушення митних правил.

Відповідач 1 також зазначає, що товар було отримано саме «Sia Elpis» (Латвія), а не ТОВ «Елпіс Україна», а відтак перевезення означеного товару було здійснено саме «Sia Elpis» (Латвія). Ввідповідач 1 зазначає, що з матеріалів справи про порушення митних правил вбачається, що Листом від 25.05.2018 позивач повідомив Волинську митницю ДФС про те, що ТОВ «Елпіс-Україна» з компанією «Fructus Plus» (Польща) підписано специфікацію на поставку даного товару в рамках зовнішньоекономічного контракту, відповідно до якої, позивач зобов`язався поставити означеній компанії товар до 15.05.2018, з огляду на що незрозуміло, з якою саме компанією укладено договір з ФОП « ОСОБА_5 чи з Компанією «Fructus Plus», та чи наявні правові підстави для укладення того чи іншого договору, коли за умовами контракту від 28.10.2013 № 770 право власності на цей товар належало компанії «Sia Elpis» (Латвія), що також підтверджено постановою Любомльського районного суду Волинської області, згідно якої зобов`язано повернути товар саме Компанії «Sia Elpis» (Латвія).

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

На відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

Згідно із частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною другою статті 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, стягнення збитків є видом цивільно-правової відповідальності.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

08.05.2018 під час митного оформлення товарів, а саме «плоди шипшини» посадовою особою Волинської митниці ДФС було складено на керівника позивача ОСОБА_2 протокол №2340/20500/18 про порушення митних правил, передбачених ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України. Вказаний протокол переданий на розгляд Любомльського районного суду Волинської області.

Враховуючи, що санкція ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України передбачає конфіскацію товарів, Волинською митницею ДФС було вилучено вказаний товар у позивача на підставі протоколу про порушення митних правил № 2340/20500/18 від 07.05.2018.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 489 Митного кодексу України підставами для порушення справи про порушення митних правил зокрема є безпосереднє виявлення посадовими особами органу доходів і зборів порушення митних правил.

У статті 486 Митного кодексу України вказано, що завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням. Провадження у справі про порушення митних правил включає в себе виконання процесуальних дій, зазначених у статті 508 цього Кодексу, розгляд справи, винесення постанови та її перегляд у зв`язку з оскарженням.

Відповідно до статті 488 Митного кодексу України провадження у справі про порушення митних правил вважається розпочатим з моменту складення протоколу про порушення митних правил.

У частинах першій та другій статті 511 Митного кодексу України визначено, що товари - безпосередні предмети порушення митних правил та відповідні документи, необхідні як докази у справі про порушення митних правил, можуть тимчасово вилучатися. Документи, які перебувають в електронному вигляді, вилучаються разом з відповідними носіями.

У разі виявлення порушень митних правил, передбачених частиною шостою статті 470, статтями 471-473, 476, частиною шостою статті 481, статтями 482-484 цього Кодексу, тимчасове вилучення товарів, у тому числі транспортних засобів особистого користування, транспортних засобів комерційного призначення, які підлягають конфіскації відповідно до цих статей, а також відповідних документів є обов`язковим.

З матеріалів справи вбачається, що працівники митниці, за підстави передбаченої у пункті 1 частини першої статті 489 Митного кодексу України, в межах наданих повноважень, вчинили процесуальні дії по складанню протоколу про адміністративне правопорушення, направлення його до суду для розгляду та тимчасовому вилученню товару до моменту розгляду судом вказаного протоколу.

Суд звертає увагу, що відповідно до частин першої та другої статті 24 Митного кодексу України передбачено право кожної особи на оскарження рішень, дій або бездіяльності органів доходів і зборів, їх посадових осіб та інших працівників, якщо особа вважає, що цими рішеннями, діями або бездіяльністю порушено її права, свободи чи інтереси. Предметом оскарження є:

1) рішення - окремі акти, якими органи доходів і зборів або їх посадові особи приймають рішення з питань, передбачених законодавством України з питань державної митної справи, а також задовольняють скарги, заяви, клопотання конкретних фізичних чи юридичних осіб або відмовляють у їх задоволенні;

2) дії - вчинки посадових осіб та інших працівників органів доходів і зборів, пов`язані з виконанням ними обов`язків, покладених на них відповідно до цього Кодексу та інших актів законодавства України;

3) бездіяльність - невиконання органами доходів і зборів, їх посадовими особами та іншими працівниками обов`язків, покладених на них відповідно до цього Кодексу та інших актів законодавства України, або неприйняття ними рішень з питань, віднесених до їх повноважень, протягом строку, визначеного законодавством.

Постановою Любомльського районного суду Волинської області від 06.07.2018 у справі № 163/1166/18, провадження в справі за протоколом про порушення митних правил №2340/20500/18 щодо ОСОБА_2 за ознаками ч.1 ст.483 МК України закрито за відсутністю в її діях складу правопорушення, вилучені за цим протоколом в порядку ст.511 МК України предмети « 503 мішки плодів шипшини вагою нетто 14993 кг», що зберігаються Волинською митницею, та товарно-супровідні документи, що містяться в матеріалах справи, постановлено повернути ТОВ «Елпіс» (Латвія) для проведення митного оформлення згідно з чинним митним законодавством.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 02.08.2018 апеляційну скаргу т.в.о. заступника начальника Волинської митниці ДФС Джиги Д.В. залишено без задоволення, а постанову судді Любомльського районного суду Волинської області від 06 липня 2018 року щодо ОСОБА_2 - без змін.

Однак, твердження позивача про те, що неправомірні дії працівників митниці встановлені означеною постановою судом до уваги не приймаються, оскільки предметом розгляду Любомльського районного суду Волинської області у справі №163/1166/18 була наявність або відсутність складу адміністративного правопорушення у діях керівника позивача.

В свою чергу, статтею 512 Митного кодексу України визначено, що тимчасове вилучення товарів, транспортних засобів та документів, зазначених у частині першій статті 511 цього Кодексу, може бути оскаржено в порядку, встановленому главою 4 цього Кодексу та іншими законами України.

Подання скарги на рішення про застосування тимчасового вилучення товарів, транспортних засобів та документів, зазначених у частині першій статті 511 цього Кодексу, не зупиняє дію такого рішення.

Водночас, позивач не надав суду будь-яких доказів, які б підтверджували, що ним оскаржувались рішення, дії або бездіяльність працівників митниці щодо вилучення товару.

Також, звертаючись з даним позовом до суду, позивачем також не наводиться жодних обставин щодо неправомірності вилучення товару, оскільки сам по собі факт відсутності складу адміністративного правопорушення у діях керівника позивача не свідчить про наявність протиправних дій з боку відповідача щодо вилучення товару.

За вказаних обставин, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, та не наведено обставин, які б свідчили про неправомірні дії митниці щодо вилучення товару.

Щодо доводів позивача про наявність збитків у загальному розмірі 100 461,50 грн. суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи заявлені до стягнення суму збитків у розмірі 100 461,50 грн. позивач виділяє три її складових, а саме:

1) простій авто у розмірі 8 000 грн. - штрафні санкції при розмитненні автомобіля за 4 дні простою авто з 05.05.2018 по 08.05.2018;

2) компенсація транспортних витрат, пов`язаних із забранням товару зі складу відповідача у розмірі 10 000 грн.;

3) штрафні санкції за невиконання умов Контракту, укладеного між позивачем та третьою особою, у розмірі 82 461,50 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи першу складову заявленої суми збитків у розмірі 8 000 грн., позивач посилається на укладений між позивачем та ПП «Примула» Договір на разове перевезення вантажу автомобільним транспортом № 41 від 26.04.2019, СМR № 122, як доказ перевезення товару саме означеним перевізником вантажу, рахунок № СФ-002 від 08.05.2018 на суму 8 000 грн. та платіжне доручення № 15447 від 15.06.2018 на суму 8 000 грн., як доказ оплати штрафних санкцій за простій автомобіля.

Однак, відповідно до частини 1 статті 199 Митного кодексу України граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України не може перевищувати 30 днів, а для автомобільного транспорту - п`ять днів з моменту прибуття у пункт пропуску через державний кордон України для здійснення митних процедур.

Суд оцінюючи обставини справи суд враховує, що відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Суд звертає увагу, що юридична особа здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, а тому, з огляду на наданий Митним кодексом України строк - п`ять днів з моменту прибуття у пункт пропуску через державний кордон України для здійснення митних процедур, простій автомобіля у період з 05.05.2018 по 08.05.2018, з огляду на прибуття такого автомобіля в зону митного контролю 03.05.2018, не може вважатися збитками, завданими органом митного контролю.

Щодо компенсації транспортних витрат, пов`язаних із забранням товару зі складу відповідача у розмірі 10 000 грн. суд зазначає, що постановою Любомльського районного суду Волинської області від 06.07.2018 у справі № 163/1166/18 постановлено повернути вилучений товар саме ТОВ «Елпіс» (Латвія) для проведення митного оформлення згідно з чинним митним законодавством, та з огляду на те, що саме представник ТОВ «Елпіс» (Латвія) згідно наявних у матеріалах справи звернень до органу митного оформлення та довіреності, отримав означений товар, що свідчить про те, що транспортні витрати могли бути понесені саме ТОВ «Елпіс» (Латвія), а не ТОВ «Елпіс-Україна».

В свою чергу, в підтвердження понесення збитків у розмірі 82 461,50 грн., позивачем надано Договір поставки № 157 від 01.02.2017, укладений між ФОП ОСОБА_5 та позивачем, Специфікацію № 3 до Договору від 28.03.2018 зі строком поставки шипшини у кількості 14 993 кг. до 01.07.2018, Претензії ФОП ОСОБА_5 , рахунок на оплату № 36 від 11.10.2018 на суму 82 461,50 грн. та платіжне доручення № 16626 від 31.10.2018.

Проте, суд критично оцінює означені документи, оскільки згідно з наявним в матеріалах справи листом позивача від 25.05.5018, позивач зазначав, що вилучений вантаж останній зобов`язувався поставити Компанії Fructis (Польща) у строк до 15.05.2018.

Відтак, наявність означеного листа у якому позивач зазначає про продаж тієї ж кількості плодів шипшини, що була вилучена, Компанії Fructis (Польща) зі строком поставки до 15.05.2018, та відповідно Специфікація № 3 до Договору від 28.03.2018 зі строком поставки шипшини у кількості 14 993 кг. до 01.07.2018, викликають у суду обґрунтовані підстави вважати, що надані позивачем документи на підтвердження понесення збитків у розмірі 82 461,50 грн. були виготовлені виключно для подання їх до суду.

Відтак, з огляду на відсутність доказів неправомірних дій митниці щодо вилучення товару та недоведеності позивачем завданням органом митниці збитків, позивачем не доведено наявності всіх елементів цивільного правопорушення, відсутність яких, виключає притягнення державного органу до відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 03.06.2019.

Суддя О.А. Грєхова