УХВАЛА

ПРО ВІДМОВУ У ВІДКРИТТІ ПРОВАДЖЕННЯ У СПРАВІ

м. Київ

03.06.2019Справа № 910/6934/19

Суддя Селівон А.М., розглянувши

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 4" (02068, м. Київ, вул. А.Ахматової, 3)

до Компанії "Лісерена ЛТД" (Кіпр, 4549, м. Лімасол, Палодейа, вул. Іасонос, 5)

про стягнення 112 271,46 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 4» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Компанії "Лісерена ЛТД" (Кіпр) про стягнення 112271,46 грн., а саме 49370,19 грн. основного боргу, 41726,28 грн. пені, 4452,30 грн. процентів річних, 16722,69 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов укладеного між сторонами Договору про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій №134/04/УН від 29.09.2013 року в частині своєчасної та повної оплати наданих позивачем та спожитих відповідачем послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції.

Так, судовий захист прав суб`єктів господарювання передбачає їх звернення до відповідного судового органу з метою поновлення чи визнання прав зазначених суб`єктів, якщо ці права порушені, не визнаються чи оспорюються. Втім, таке звернення до суду обумовлене дотриманням вимог процесуального закону, що надає можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як свідчить прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому слід враховувати, що право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до відкриття провадження у справі.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою; регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства і окремих осіб.

Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (п. 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").

Відтак, механізм реалізації вищевказаного права, яке закріплене в Основному Законі, включає в себе необхідність дотримання вимог процесуального законодавства при зверненні до суду.

Частиною 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 12.06.2007 року № 2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття "обмеження основоположних прав і свобод" від прийнятого у законотворчій практиці поняття "фіксація меж самої сутності прав і свобод" шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визнаючи таку практику допустимою (абзац другий пункту 10 мотивувальної частини).

При цьому, як слідує зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року № 9-зп, не є порушенням права на судовий захист відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

В силу приписів ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Положеннями ст. 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції.

Підсудність визначається колом справ у спорах, вирішення яких віднесено до підвідомчості певного господарського суду.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Як встановлено судом, предметом даного позову є стягнення на користь позивача заборгованості за Договором про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій №134/04/УН від 29.09.2013 року, укладеним з Компанією "Лісерена ЛТД", тобто юридичною особою, яка створена та діє за законодавством іншої держави та є нерезидентом, яка не має свого представництва на території України, а місцем знаходженням вказаної юридичної особи є: Кіпр, 4549, м. Лімасол, Палодейа, вул. Іасонос, 5.

Відповідно до статті 366 Господарського процесуального кодексу України підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

До питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, застосовується Закону України "Про міжнародне приватне право", який є спеціальним нормативним актом, в тому числі щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом (ст. 2 Закону України "Про міжнародне приватне право").

При цьому, в розумінні Закону України "Про міжнародне приватне право" іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, зокрема, якщо хоча б один учасник правовідносин є іноземною юридичною особою (п. 2 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону).

Відповідно до ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Проте, як встановлено судом, матеріали позовної заяви не містять відомостей щодо місцезнаходження відповідача чи його представництва у місті Києві.

При цьому звертаючись до Господарського суду міста Києва з вимогами про стягнення заборгованості за Договором про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій №134/04/УН від 29.09.2013 року, позивачем не наведено та судом не встановлено обставин, які з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про міжнародне приватне право» можуть бути підставою для розгляду даного спору у господарських судах України. Наразі судом не приймаються до уваги посилання позивача в обґрунтування визначеної підсудності на приписи п.5 ст. 29 ГПК України, згідно якого позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтись також за місцем виконання цих договорів, оскільки спірний договір не містить жодних погоджених умов щодо місця виконання договору, тобто таке місце виконання для встановлення підсудності даного спору Господарському суду міста Києва в порядку ч. 5 ст. 29 ГПК України не є визначеним.

Статтею 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено перелік випадків, коли суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи з іноземним елементом. Цей перелік не є вичерпним і передбачає можливість розгляду таких справ і в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України. Крім того, в ст. 77 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено перелік справ з іноземним елементом, у яких підсудність судам України є виключною.

Вказана стаття передбачає можливість розгляду спорів з іноземним елементом судами України, однак, не є нормою закону, яка визначає конкретні випадки, коли справи з іноземним елементом можуть розглядатись судами України.

Окрім цього, сторони у спірному Договорі не узгодили підсудність спорів судам України.

В той же час, суд наголошує на тому, що спір виник безпосередньо з підстав невиконання відповідачем обов`язку з оплати, а тому така підстава не може вважатись судом дією чи подією у розумінні ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Частиною 6 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

З огляду на наведене, суд доходить висновку про те, що даний спір за своєю правовою природою є господарським та позов повинен пред`являтись за місцезнаходженням відповідача, відтак, оскільки місцезнаходженням відповідача є територія республіки Кіпр, такий спір не підсудний судам України, в тому числі, Господарському суду міста Києва, та підсудний суду за місцезнаходженням відповідача.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 175, ст.ст. 232, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 4» до Компанії "Лісерена ЛТД" (Кіпр) про стягнення 112271,46 грн.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у порядку, встановленому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.М.Селівон