ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2019 року Справа № 902/127/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В. , суддя Філіпова Т.Л.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці на рішення Господарського суду Вінницької області від 13.03.2019 (суддя Маслій) у справі № 902/127/19

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії " Нафтогаз України", м. Київ

до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці м. Вінниця

про стягнення 18 568,07 грн.

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 13 березня 2019 року у справі №902/127/19 позов задоволено повністю. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 15178,67 грн. інфляційних, 3389,40 грн. 3% річних та 1921,00 грн. витрат зі сплати судового збору. Видано наказ.

Не погодившись з прийнятим рішенням Господарського суду Вінницької області від 13 березня 2019 року у справі №902/127/19 Квартирно-експлуатаційний відділ міста Вінниці звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх. № 887/19 від 08.04.2019), в якій просить, надати відстрочку по сплаті судового збору, скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 13 березня 2019 року у справі №902/127/19 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці про стягнення 18 568,07 грн повністю.

Скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи. А саме, скаржник звертає увагу суду на те, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до Державної казначейської служби України у строки, встановлені Законом України Про виконавче провадження, із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Порядок стягнення коштів з державних органів, державного або місцевих бюджетів або боржників регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», відповідно до п. 3 якого рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Міністерства фінансів України, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань. Однак, судом не враховано, що в супереч викладеному позивачем не було дотримано вимог законодавства, щодо примусового виконання рішення суду, а саме стягнення боргу в сумі 37 621,16 грн.

Окрім того апелянт вважає, що суд першої інстанції задовольняючи вимоги позивача не врахував, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

11 квітня 2019 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи (вх. № 14074/19 від 11.04.2019), до якої долучено платіжне доручення № 189 від 28.03.2019 про сплату судового збору.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.04.2019 у справі №902/127/19 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці на рішення Господарського суду Вінницької області, ухваленого 13.03.19 у справі №902/127/19 та роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

26.04.2019 від відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці надійшло клопотання про проведення судового засідання в справі №902/127/19 в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.05.2019 відмовлено відповідачу Квартирно-експлуатаційному відділу міста Вінниці у задоволенні клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Матеріалами справи підтверджується, що ухвалу суду про відкриття провадження у справі було отримано сторонами у справі, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

На виконання вимог суду, викладених в ухвалі Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.04.2019, позивач надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу вх.№16474/19 від 06.05.2019, в якому заперечив вимоги апеляційної скарги, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Господарського суду Вінницької області від 13.03.2019 у справі №902/127/19 залишити без змін.

Розпорядженням керівника апарату суду від 31.05.2019 №01-04/348 у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Бучинської Г.Б. з 28.05.2019 по 31.05.2019 відповідно до ст. 32 ГПК України, ст. 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", п.п. 18, 20 Розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено заміну судді-члена колегії у справі.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2019 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В., суддя Філіпова Т.Л.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.05.2019 прийнято апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці на рішення Господарського суду Вінницької області від 13.03.2019 у справі № 902/127/19 до свого провадження колегію суддів у складі: головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В., суддя Філіпова Т.Л.

Відповідно до ст. ст. 269, 270 ГПК України апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом, 01.12.2009 між Дочірнім підприємством "Нафтогазмережі" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" в особі Вінницької філії ДП "Нафтогазмережі" (постачальник), правонаступником якого є Дочірня компанія"Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", ІНФОРМАЦІЯ_1 (споживач) та Державною організацією Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці (платник) укладено договір на постачання та транспортування природного газу № Г/Б-09-461, згідно п.1.1 Постачальник зобов`язується поставити Споживачу у грудні 2009 та 2010 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити газ, послуги з його постачання та транспортування на умовах даного договору.

На підставі даного договору позивач поставив споживачу природний газ за період з грудня 2009 року по березень 2010 року на загальну суму 37621,16 грн.

Судом встановлено, що в провадженні Господарського суду Вінницької області перебувала справа № 7/26/2011/5003 за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Державної організації Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці про стягнення 47046,88 грн., у тому рахунку 37 621,16 грн. основного боргу, 2910,00 грн. пені, 2633,48 грн. штрафу, 2769,07, грн. інфляційних втрат та 1113,17 грн. 3 % річних.

За рішенням Господарського суду Вінницької області від 02.03.2011 у справі №7/26/2011/5003 за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Державної організації Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці з відповідача стягнуто 37621 грн. 16 коп. боргу, що виник внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором №Г/Б-09-461 від 01.12.2009 на постачання та транспортування природного газу.

На виконання рішення Господарського суду Вінницької області від 02.03.2011 у справі №7/26/2011/5003 видано 15.03.2011 відповідний наказ.

Судом встановлено, що судове рішення у справі №7/26/2011/5003 відповідачем не виконано. На день розгляду даної справи за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 37621,16 грн. за договором № Г/Б-09-461 від 01.12.2009 на постачання та транспортування природного газу.

З огляду на викладене, в зв`язку з порушення відповідачем строків оплати вартості поставленого природного газу, позивачем нараховано три відсотки річних за період з 18.02.2016 по 18.02.2019 у розмірі 3389,40 грн та інфляційні втрати за період з 01.02.2016 по 31.01.2019 у розмірі 15178,67 грн.

З метою захисту своїх прав та інтересів, Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Навтогаз України" звернулась до суду із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці про стягнення 18 568,07 грн, з яких: 15 178,67 грн - інфляційні втрати, 3 389,40 грн - 3% річних.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.2 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Наявність основної заборгованості відповідача перед позивачем за договором № Г/Б-09-461 від 01.12.2009 встановлена рішенням Господарського суду Вінницької області від 02.03.2011 у справі №7/26/2011/5003.

Згідно ч. 4 ст.74 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи зазначене, факт постачання позивачем відповідачу природного газу в період грудень 2009 року - березень 2010 року не потребує повторного доведення, зокрема, і не потребує повторного доведення факт допущення відповідачем прострочення виконання грошового зобов`язання за даним постачанням та визначена судом сума боргу.

Також, судом встановлено, що судове рішення у справі №7/26/2011/5003 відповідачем на час розгляду справи не виконано. Відсутність доказів погашення вказаної заборгованості свідчить про її наявність, станом на час здійснення позивачем заявлених до стягнення нарахувань. Наявність же такої заборгованості, в силу ст. 625 ЦК України є підставою для нарахування інфляційних та 3 % річних.

Так, згідно вищевказаної норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В пункті 5.1. Постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» вказано, що кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Вірним є висновок суду першої інстанції, що нарахування позивачем річних та інфляційних до моменту подання позову є правомірним, оскільки узгоджується з позицією ВГС України, викладеною у п. 7. 1. вищевказаної постанови Пленуму, де вказано, що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. При цьому, судом враховується відсутність доказів виконання рішення суду у справі №7/26/2011/5003.

Помилковими є твердження апелянта, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності, а заявлені позивачем три відсотки річних та інфляційні втрати є штрафними санкціями передбаченими ст. 230 ГК України, враховуючи наступне.

Пунктом 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Індекс інфляції та 3% річних не підпадають під поняття штрафні санкції, тому до них не можуть застосовуватися правила про спеціальну позовну давність.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено судом, заборгованість за договором, не була погашена відповідачем і після прийняття рішення Господарським судом Вінницької області від 02.03.2011 у справі №7/26/2011/5003.

З урахуванням викладеного та встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникло з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його усунення та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №922/4099/17.

Як вбачається із позовної заяви, позивачем зазначено період прострочення з 18.02.2016 по 18.02.2019 щодо стягнення 3% річних та період прострочення з 01.02.2016 по 31.01.2019 щодо стягнення інфляційних втрат.

Відповідно до відмітки відділу зв`язку «Укрпошта», наявної на конверті, позивач направив позовну заяву до суду 18.02.2019. Позовна давність обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову, тобто днем з якого позивач має право на стягнення заявлених вимог є 18.02.2016.

З огляду на викладене, вимога позивача щодо стягнення 3% річних за період з 18.02.2016 по 18.02.2019 заявлена в межах позовної давності.

Щодо вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат за період з 01.02.2016 по 31.01.2019 слід зазначити наступне.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення їх сплати.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.

Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці. Отже, право кредитора вимагати суму боргу з урахуванням індексу інфляції за лютий 2016 року виникло по закінченню лютого 2016 року у березні 2016 року.

З урахуванням викладеного та встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, строк позовної давності до вимоги про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції за лютий 2016 року позивачем не пропущено, оскільки право вимоги про стягнення інфляційних за лютий 2016 року виникло в березні 2016 року, тобто, в межах трирічного строку позовної давності. Відтак, вимога позивача щодо стягнення інфляційних втрат за період з 01.02.2016 по 31.01.2019 заявлена в межах позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №924/312/18.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими. Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді скарги судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 227, 229, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці на рішення Господарського суду Вінницької області від 13.03.2019 у справі № 902/127/19 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Філіпова Т.Л.