РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.05.2019Справа № 910/2618/19
Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська комунальна компанія», Київ

до Приватного акціонерного товариства «Енергополь-Україна», м. Київ

про стягнення 155 900,58 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Київська комунальна компанія» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Енергополь-Україна» (відповідач) суми заборгованості у розмірі 155 900,58 грн, з урахуванням штрафних та фінансових санкцій, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором про надання послуг з управління №12/003 від 01.10.2012 року.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати електроенергії на підставі вказаного Договору, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 53 805,11 грн, а також заявляє про стягнення з відповідача пені у розмірі 65 228,09 грн, 3% річних у розмірі 6 641,45 грн та інфляційних втрат в розмірі 30 225,93 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2019 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк та спосіб для усунення її недоліків.

21.03.2019 року до суду від позивача надійшла заява з додатками в порядку усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

З метою повідомлення відповідача про розгляд даної справи та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, судом рекомендованим листом з повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 04201, м. Київ, вул. Ю.Кондратюка, буд. 1, направлялась ухвала суду.

До суду повернулось поштове відправлення, адресоване відповідачу, а саме №454, яке відповідно до повідомлень підприємства поштового зв`язку вручене відповідачу 29.03.2019 року.

16.04.2019 року відповідачем подано до суду заяву про продовження строку для подання відзиву на 5 днів, з огляду на те, що станом на 15.04.2019 року відповідачем ще не отримано копії позовної заяви.

Згідно з нормою ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

З огляду на звернення відповідача до суду з заявою про продовження строку на подання відзиву, керуючись нормою вказаної статті, Суд зазначає про поновлення відповідачу строку на подачу відзиву на позовну заяву в даній справі.

22.04.2019 року до суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого він зазначає, що позивачем заявлено до стягнення пеню в розмірі 65 228,09 грн, з них пеня за останні 12 місяців перед зверненням до суду складає 16 358,39 грн, решта позовних вимог про стягнення пені в розмірі 48 869,70 грн подана зі спливом позовної давності і задоволенню не підлягає. Окрім того, відповідач зазначив, що Протоколом про зарахування зустрічних вимог від 31.03.2018 року зобов`язання за нарахованими сумами заборгованостей було припинено за взаємною згодою сторін в повному обсязі, тому нараховані позивачем до стягнення 3% річних в розмірі 1 241,14 грн, інфляційне збільшення в розмірі 5 418,32 грн та пені в розмірі 12 995,27 грн (всього 19 654,73 грн) задоволенню не підлягають. Також у відзиві відповідач зазначає, що своєю бездіяльністю сприяв збільшенню штрафних санкцій, тому, що ніколи до моменту пред`явлення позову не заявляв жодних претензій щодо затримки платежів, не попереджав про необхідність сплати штрафних санкцій. При цьому, відповідач заявляє, що за період з 29.02.2016 року по 30.11.2018 року в повному обсязі виконав обов`язки з оплати послуг.

Відповідно до положень ст. 165 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2012 року між позивачем (управитель) та відповідачем (балансоутримувач) укладено Договір про надання послуг з управління №12/003 (надалі - Договір), у відповідності до п. 2.1. якого управитель зобов`язується надавати балансоутримувачу послуги у об`єкті, який перебуває на балансі балансоутримувача, а балансоутримувач доручає управителю відрахувати належну йому плату від загальної суми оплати за житлово-комунальні послуги, яка надійшла від мешканців об`єкту, а також відшкодувати здійснені ним необхідні витрати, пов`язані з управлінням об`єктом, у разі, коли управитель отримав згоду балансоутримувача на такі витрати.

Об`єкт управління - група будинків і споруд, які становлять цілісний житловий комплекс, разом з прилеглими до них прибудинковими територіями за адресою м. Київ, вул. Ю.Кондратюка 1-7, що надаються в управління (п. 1.1. Договору).

Балансоутримуч зобов`язаний оплачувати додаткові послуги у встановлені цим Договором строки та в порядку, а також передбачену Договором неустойку. (п. 4.1. Договору).

Сторони погодилися, що балансоутримувач оплачує надані управителем послуги за нежитлові приміщення і квартири з покупцями яких не підписано акти прийому-передачі цих приміщень та квартир - щомісяця, в межах встановленого та затвердженого тарифу послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з розрахунку загальної площі таких приміщень і квартир, визначених Додатком №3 до цього Договору. Вартість та порядок оплати додаткових послуг управителя визначається за погодженням сторін та оформлюється додатковими договорами, які є невід`ємною частиною цього Договору. (п.п. 7.1., 7.2. Договору).

Згідно пункту 8.1. Договору оплата послуг за кожен розрахунковий період здійснюється (платежі вносяться) не пізніше 20 числа місяця наступного за звітним.

Датою укладання цього Договору є дата початку отримання балансоутримувачем від управителя послуг з урахуванням умов п. 2.1. цього Договору. Цей Договір укладається згідно з п. 3 ст. 205, ст.ст. 642, 643 Цивільного кодексу України строком на 5 років, якщо про інше не буде заявлено балансоутримувачем в письмовій формі. Договір вважається продовженим на той самий термін, якщо за місяць до закінчення його строку жодною із сторін не буде письмово заявлено про розірвання Договору або необхідність його перегляду. (п.п. 12.2., 12.3. Договору).

Доповненнями №1 від 01.08.2013 року до Додатку №1 до Договору сторони погодили вартість послуг управителя з нарахування та видачі квитанцій мешканцям будинку.

Договором від 01.11.2013 року про внесення змін до Договору сторони доповнили розділ ІІ Додатку №1 до Договору пунктом №7: «Компенсацію управителю за використану балансоутримувачем електроенергію в паркінгу, непроданих нежитлових приміщеннях будинку та місцях їх загального користування, до моменту передачі паркінгу в управління або продажу відповідних нежитлових приміщень».

Додатком №1 до Договору сторонами погоджено перелік функцій з управління багатоповерховим житловим будинком по вул. Кондратюка, 7, які ПАТ «Енергополь-Україна» доручає виконувати ТОВ «Київська комунальна компанія»

Пунктом 1. Додаткової угоди №5 від 31.08.2017 року до Договору сторони погодили, що частина боргу (частина зобов`язання) у розмірі 23 385,54 грн, в тому числі ПДВ 3 897,59 грн, припиняється внаслідок звільнення (прощення такої частини боргу) балансоутримувачем управителя від його обов`язків на підставі статті 605 Цивільного кодексу України, в зв`язку з тим, що кінцеві користувачі послуг скористались правом на субсидії по оплаті за житлово-комунальні послуги.

Пунктом 1. Додаткової угоди №6 від 30.11.2017 року до Договору сторони погодили, що частина боргу (частина зобов`язання) у розмірі 11 966,75 грн, в тому числі ПДВ 1 994,46 грн, припиняється внаслідок звільнення (прощення такої частини боргу) балансоутримувачем управителя від його обов`язків на підставі статті 605 Цивільного кодексу України, в зв`язку з тим, що кінцеві користувачі послуг скористались правом на субсидії по оплаті за житлово-комунальні послуги.

Пунктом 1. Додаткової угоди №7 від 31.12.2017 року до Договору сторони погодили, що частина боргу (частина зобов`язання) у розмірі 6 186,31 грн, в тому числі ПДВ 1 031,05 грн, припиняється внаслідок звільнення (прощення такої частини боргу) балансоутримувачем управителя від його обов`язків на підставі статті 605 Цивільного кодексу України, в зв`язку з тим, що кінцеві користувачі послуг скористались правом на субсидії по оплаті за житлово-комунальні послуги.

Пунктом 1. Додаткової угоди №8 від 28.02.2018 року до Договору сторони погодили, що частина боргу (частина зобов`язання) у розмірі 5 678,68 грн, в тому числі ПДВ 946,45 грн, припиняється внаслідок звільнення (прощення такої частини боргу) балансоутримувачем управителя від його обов`язків на підставі статті 605 Цивільного кодексу України, в зв`язку з тим, що кінцеві користувачі послуг скористались правом на субсидії по оплаті за житлово-комунальні послуги.

На виконання умов Договору у лютому 2016 року - грудні 2018 року позивачем виконано послуги з постачання електроенергії на загальну суму 1 394 798,00 грн, що підтверджується Актами надання послуг за вказаний період, а саме:

- №350 від 29.02.2016 на суму 34 635,25 грн;

- №579 від 31.03.2016 на суму 24 786,65 грн;

- №832 від 30.04.2016 на суму 24 233,70 грн;

- №1073 від 31.05.2016 на суму 19 953,52 грн;

- №1296 від 30.06.2016 на суму 20 487,67 грн;

- №1902 від 31.08.2016 на суму 32 357,63 грн;

- №2190 від 30.09.2016 на суму 24 098,62 грн;

- №2639 від 31.10.2016 на суму 29 694,23 грн;

- №3202 від 30.11.2016 на суму 44 789,09 грн;

- №3273 від 30.11.2016 на суму 37 746,80 грн;

- №3619 від 30.12.2016 на суму 42 498,11 грн;

- №3642 від 30.12.2016 на суму 42 842,97 грн;

- №142 від 31.01.2017 на суму 37 592,59 грн;

- №144 від 31.01.2017 на суму 103 944,81 грн;

- №488 від 28.02.2017 на суму 98 733,05 грн;

- №461 від 28.02.2017 на суму 47 654,90 грн;

- №824 від 31.03.2017 на суму 22 648,64 грн;

- №794 від 31.03.2017 на суму 27 859,70 грн;

- №1116 від 30.04.2017 на суму 24 730,36 грн;

- №1469 від 31.05.2017 на суму 25 838,94 грн;

- №1196 від 30.06.2017 на суму 22 311,82 грн;

- №2097 від 31.07.2017 на суму 21 648,30 грн;

- №2456 від 31.08.2017 на суму 24 080,66 грн;

- №2819 від 30.09.2017 на суму 22 826,81 грн;

- №3496 від 30.11.2017 на суму 33 326,22 грн;

- №3854 від 31.12.2017 на суму 37 956,22 грн;

- №95 від 31.01.2018 на суму 45 540,96 грн;

- №436 від 28.02.2018 на суму 58 436,83 грн;

- №739 від 31.03.2018 на суму 59 854,53 грн;

- №1061 від 30.04.2018 на суму 41 110,53 грн;

- №1380 від 31.05.2018 на суму 21 904,88 грн;

- №1709 від 30.06.2018 на суму 25 370,78 грн;

- №2013 від 31.07.2018 на суму 26 852,55 грн;

- №2344 від 31.08.2018 на суму 23 785,21 грн;

- №2658 від 30.09.2018 на суму 27 537,24 грн;

- №2949 від 31.10.2018 на суму 27 517,65 грн;

- №3272 від 30.11.2018 на суму 30 161,41 грн;

- №3613 від 31.12.2018 на суму 53 805,11 грн, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Як стверджує позивач, відповідачем частково оплачено вартість електроенергії на підставі Договору на загальну суму 1 340 992,89 грн, що підтверджується наведеним в позові розрахунком та не заперечено відповідачем.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати електроенергії згідно Договору, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність основної заборгованості у розмірі 53 805,11 грн та наявність обґрунтованої можливості нарахування відповідачу сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Як зазначалось вище, відповідач заперечуючи проти позову, зазначає, що позивачем заявлено до стягнення пеню в розмірі 65 228,09 грн, з них пеня за останні 12 місяців перед зверненням до суду складає 16 358,39 грн, решта позовних вимог про стягнення пені в розмірі 48 869,70 грн подана зі спливом позовної давності і задоволенню не підлягає. Окрім того, Протоколом про зарахування зустрічних вимог від 31.03.2018 року зобов`язання за нарахованими сумами заборгованостей було припинено за взаємною згодою сторін в повному обсязі, тому нараховані позивачем до стягнення 3% річних в розмірі 1 241,14 грн, інфляційне збільшення в розмірі 5 418,32 грн та пені в розмірі 12 995,27 грн (всього 19 654,73 грн) задоволенню не підлягають. Також у відзиві відповідач зазначає, що своєю бездіяльністю сприяв збільшенню штрафних санкцій, тому, що ніколи до моменту пред`явлення позову не заявляв жодних претензій щодо затримки платежів, не попереджав про необхідність сплати штрафних санкцій. При цьому, відповідач заявляє, що за період з 29.02.2016 року по 30.11.2018 року в повному обсязі виконав обов`язки з оплати послуг.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов`язань та обов`язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором послуг.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. (ст. 901 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено, вище, на підставі Договору у лютому 2016 року - грудні 2018 року позивачем виконано послуги з постачання електроенергії на загальну суму 1 394 798,00 грн, що підтверджується Актами надання послуг за вказаний період, підписаними обома сторонами, перелік яких наведений вище.

В свою чергу, відповідачем частково оплачено електроенергію за період з лютого 2016 року по грудень 2018 року на підставі Договору на загальну суму 1 340 992,89 грн, що підтверджується актами звірки взаємних розрахунків, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками підприємств. Таким чином неоплачена частина вартості електроенергії складає 53 805,11 грн (1 394 798,00 грн - 1 340 992,89 грн = 53 805,11 грн).

Відповідач у своєму відзиві зазначає, що відповідачем добросовісно повністю оплачено вартість електроенергії за період з лютого 2016 року по грудень 2018 року, в той же час доказів на підтвердження такої сплати вказаної суми відповідачем до матеріалів справи не надано.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. (ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 ГПК України).

У свою чергу, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного суду від 12.03.2019 року в справі №914/843/18.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідачем сплачено основну вартість електроенергії, заявлену позивачем до стягнення, на загальну суму в розмірі 53 805,11 грн.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пунктом 8. Договору, сторони погодили, що оплата послуг за кожен розрахунковий період здійснюється (платежі вносяться) не пізніше 20 числа місяця наступного за звітним.

Таким чином, за вказаними вище актами надання послуг за період з лютого 2016 року по грудень 2018 року оплата вартості електроенергії повинна була бути здійснена відповідачем не пізніше 20-го числа місяця, наступного за звітним.

Отже, згідно встановлених строків, відповідач є таким, що прострочив виконання свого грошового зобов`язання з оплати вартості електроенергії за Договором на загальну суму в розмірі 53 805,11 грн.

Заперечення відповідача, щодо того, що основна сума заборгованості, а також 3% річних, інфляція та пеня не можуть бути стягнуті та підлягають припиненню, оскільки відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог згідно підписаного між сторонами Протоколу про зарахування зустрічних вимог від 31.03.2018 року, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.

У відповідності до положень ст. 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Статтею 203 Господарського кодексу України передбачено припинення господарського зобов`язання зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не визначений чи визначений моментом витребування, для чого достатньо заяви однієї сторони, що кореспондується з нормами статті 601 Цивільного кодексу України.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому).

Допускаються випадки, так званого часткового зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. В такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, зокрема грошей). Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Це означає, що заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування. Заява про зарахування зустрічних однорідних вимог є односторонньою угодою (договором), яка оформляється заявою однієї з сторін, і якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до суду.

Згідно із статтею 202 Цивільного кодексу України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Зазначена позиція викладена в Постанові Верховного суду №914/909/17 від 15.03.2018 року.

Як вбачається зі змісту Протоколу про зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.03.2018 року, заборгованість ТОВ «Київська комунальна компанія» перед ПАТ «Енергополь-Україна» на дату складання цього протоколу, зокрема по Договору про надання послуг з управління №12/003 від 01.10.2012, складає 1 754 697,10 грн, в т. ч. ПДВ 292 449,52 грн, а заборгованість ПАТ «Енергополь-Україна» перед ТОВ «Київська комунальна компанія», згідно вказаного Договору, складає 811 970,11 грн, в т.ч. ПДВ 135 328,35 грн. Сторони домовились зарахувати зобов`язання зустрічних однорідних вимог між ТОВ «Київська комунальна компанія» та ПАТ «Енергополь-Україна», зокрема по Договору про надання послуг з управління №12/003 від 01.10.2012, на суму 1 754 697,10 грн, в т.ч. ПДВ 292 449,52 грн.

Отже, вимога про сплату грошей за загальним правилом є однорідною із іншою вимогою про сплату грошей. Адже гроші як предмет задоволення майнової вимоги мають ознаку замінності, абсолютної еквівалентності та інші властивості, що дозволяють проводити обмін та інші грошові операції.

Зобов`язання, які виникли між сторонами на підставі Договору про надання послуг з управління №12/003 від 01.10.2012 є грошовими та можуть бути визнані однорідними.

Проте, в той же час, згідно із заявленими до стягнення сумами та періодами, позивачем здійснюється нарахування відповідачу платежів за електроенергію в період з лютого 2016 року по грудень 2018 року, а Протокол про зарахування зустрічних однорідних вимог цей період в повному обсязі не охоплює, оскільки складений сторонами раніше, а саме 31 березня 2018 року.

Окрім того, згідно змісту Протоколу про зарахування зустрічних однорідних від 31 березня 2018 року неможливим є для встановлення обставина того, за які послуги згідно Договору про надання послуг з управління №12/003 від 01.10.2012 у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 811 970,11 грн та чи включена до цієї суми вартість спожитої електроенергії, нарахованої до сплати відповідачу в межах даної справи.

Деталізація зазначених в Протоколі про зарахування зустрічних однорідних від 31 березня 2018 року сум відсутня, а тому, у Суду відсутня можливість достовірного встановлення наявності обставин зарахування зустрічних однорідних вимог згідно сум саме в даній позовній заяві.

Таким чином, з огляду на відсутність деталізації сум та тією обставиною, що Протокол про зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.03.2018 складено раніше закінчення періоду нарахування позивачем відповідачу сум до стягнення, зарахування зустрічних однорідних вимог в даній справі є неможливим.

Отже, з урахуванням положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 8.1. Договору заборгованість відповідача по неоплаченій вартості електроенергії становить 53 805,11 грн, а строк виконання грошового зобов`язання на момент подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 53 805,11 грн вартості електроенергії за період з лютого 2016 року по грудень 2018 року на підставі Договору. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, суду не наведено.

Таким чином, позовні вимоги ТОВ «Київська комунальна компанія» про стягнення з ПАТ «Енергополь-Україна» заборгованості у розмірі 53 805,11 грн є правомірними та обґрунтованими.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 65 228,09 грн, 3% річних у розмірі 6 641,45 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 30 255,93 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 21.03.2016 року по 25.12.2018 року, згідно наведеного в позові розрахунку.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 9.1. Договору передбачено, що за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за Договором сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України та умов цього Договору.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Поряд з цим, у своєму відзиві відповідач просив суд застосувати до вимог позивача про стягнення пені наслідки спливу строку позовної давності та на цій підставі відмовити позивачеві у задоволенні позову.

Так, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При розгляді цього спору, суд виходить з того, що позовна давність не є інститутом процесуального права.

Статтею 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб.

Судом встановлено наявність порушеного права позивача внаслідок прострочення відповідачем оплати вартості поставленого ним товару у передбачений договором строк.

Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено випадки, в яких перебіг позовної давності переривається.

Зокрема, у ч. 1 вказаної статті визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Відповідно до п. п. 4.3., 4.4. постанови №10 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 Цивільного кодексу України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати:

- визнання пред`явленої претензії;

- зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

- письмове прохання відстрочити сплату боргу;

- підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

- письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

- часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

До подібного висновку щодо відсутності підстав вважати перериванням перебігу позовної давності за додатковими вимогами визнання відповідачем основного боргу приходив і Верховний Суд у своїй постанові від 29 травня 2018 року у справі №911/4235/16.

Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання такого зобов`язання.

При цьому, за приписами чинного цивільного законодавства початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, а скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом вказаної вище норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За висновками суду, позивач про порушення своїх прав довідався (або міг довідатись) з моменту закінчення передбаченого п. 8.1. Договору строку виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати вартості електроенергії за кожним актом надання послуг, таким чином, строк протягом якого позивач міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права щодо стягнення з відповідача пені за кожним актом сплинув (спливає) через рік після закінчення такого строку.

Отже, за Актами надання послуг №350 від 29.02.2016, №579 від 31.03.2016, №832 від 30.04.2016, №1073 від 31.05.2016, №1296 від 30.06.2016, №1902 від 31.08.2016, №2190 від 30.09.2016, №2639 від 31.10.2016, №3202 від 30.11.2016, №3273 від 30.11.2016, №3619 від 30.12.2016, №3642 від 30.12.2016, №142 від 31.01.2017, №144 від 31.01.2017, №488 від 28.02.2017, №461 від 28.02.2017, №824 від 31.03.2017, №794 від 31.03.2017, №1116 від 30.04.2017, №1469 від 31.05.2017, №1196 від 30.06.2017, №2097 від 31.07.2017, №2456 від 31.08.2017, №2819 від 30.09.2017, №3496 від 30.11.2017, №3854 від 31.12.2017, №95 від 31.01.2018, строк, протягом якого позивач міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права щодо стягнення з відповідача пені, сплив з огляду на наступне.

Позивач з позовною заявою до суду звернувся 28.02.2019 року, про що свідчить відмітка відділення поштового зв`язку на конверті, в якому позивачем були направлені до суду позовні матеріали.

Таким чином, з урахуванням викладеного, строк, протягом якого позивач міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права щодо стягнення з відповідача пені за вказаними актами надання послуг позивачем пропущено.

Враховуючи встановлені судом обставини, у задоволенні вимог позивача щодо стягнення пені за прострочення виконання відповідачем зобов`язань з оплати вартості електроенергії за актами надання послуг за період з лютого 2016 року по січень 2018 року належить відмовити, оскільки позивач пропустив строк позовної давності, а відповідач просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до таких вимог та як встановлено судом, строк позовної давності не переривався, поважних причин пропуску строку позовної давності позивач не зазначив та з відповідними письмовими заявами про поновлення пропущеного строку позивач до суду не звертався.

Крім того, здійснивши перерахунок сум пені, наведених позивачем у розрахунку, за період з 21.03.2018 року по 25.12.2018 року суд вважає його правомірним та обґрунтованим, таким, що здійснений в порядку норм чинного законодавства, а тому стягненню з відповідача на користь позивача за вказаний період підлягає сума пені у розмірі 12 428,05 грн.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача суми 3% річних в розмірі 6 641,45 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 30 225,93 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши надані позивачем розрахунки вказаних сум, судом визнаються вони обґрунтованими, а тому, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 3% річних та інфляційних втрат, за перерахунками суду та розрахунками позивача, підлягають задоволенню на суму 3% річних в розмірі 6 641,45 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 30 255,93 грн.

Твердження відповідача щодо того, що зобов`язання зі сплати суми 3% річних та інфляційних втрат припинились на підставі укладення між сторонами Протоколу про зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.03.2018 року, з урахуванням викладених вище фактів, Судом не можуть бути прийняті як підстава для відмови в задоволенні позову в цій частині.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовано, водночас позивачем не доведено суду наявності правових підстав для покладення на відповідача відповідальності за неналежне виконання умов договору у вигляді штрафних санкцій понад суми, визнані судом обґрунтованими.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума основного боргу в розмірі 53 805,11 грн, сума пені в розмірі 12 428,05 грн, сума 3% річних в розмірі 6 641,45 грн та сума інфляційних втрат в розмірі 30 225,93 грн.

Судовий збір, у розмірі 1546,51 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача, а решта судових витрат позивача зі сплати судового збору у розмірі 792,00 грн у зв`язку з частковою відмовою у задоволенні позову - на позивача.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Енергополь-Україна» (ідентифікаційний код 20022334, місцезнаходження: 04201, м. Київ, вул. Ю.Кондратюка, буд. 1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська комунальна компанія» (ідентифікаційний код 38261519, місцезнаходження: 04201, м. Київ, вул. Ю.Кондратюка, буд. 1) суму основного боргу в розмірі 53 805,11 грн (п`ятдесят три тисячі вісімсот п`ять гривень 11 копійок), суму пені в розмірі 12 428,05 грн (дванадцять тисяч чотириста двадцять вісім гривень 05 копійок), суму 3% річних в розмірі 6 641,45 грн (шість тисяч шістсот сорок одна гривня 45 копійок), суму інфляційних втрат в розмірі 30 225,93 грн (тридцять тисяч двісті двадцять п`ять гривень 93 копійки) та суму судового збору в розмірі 1 546,51 грн (одна тисяча п`ятсот сорок шість гривень 51 копійка).

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 792,00 грн покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Київська комунальна компанія».

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.М. Морозов