РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.05.2019Справа № 910/3561/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г. розглянув у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська 5) в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (65012, м. Київ, вул. Пантелеймонівська, 19)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімлабораторреактив" (01006, м. Київ, вул. Червоноармійська, 57/3, офіс 20)

про стягнення 37 582,20 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімлабораторреактив" про стягнення 37 582,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що всупереч умовам укладеного між сторонами договору поставки №ОД/НХ-18-1164НЮ від 03.12.2018 та направленої позивачем заявки вих. №НХ-12/10094 від 18.12.2018 відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо поставки товару, у зв`язку з чим останньому з урахуванням п. 11.2 та п. 11.3 було нараховано штрафні санкції у загальному розмірі 37 582,20 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2019 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/3561/19 та постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Даною ухвалою, суд у відповідності до ст.ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.

04.04.2019 до господарського суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що поставка товару відповідачем могла бути здійснена лише у 2019 році, на що відповідач мав право в силу положень п.5.1. договору, проте, така поставка відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» заборонена. Таким чином, в силу заборони відповідач об`єктивно не міг виконати своє зобов`язання за договором. Відповідач також заперечує щодо нарахування пені за порушення строку поставки товару, оскільки стягнення останньої суперечить ч. 3 ст. 549 ЦК України. У відзиві відповідач просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі, визначеному за результатами розгляду справи.

22.04.2019 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач не погоджується з доводами відповідача та зазначає, що поставка товару за договором так і не відбулась, що стало підставою для звернення з позовом до суду. Крім того, позивач зауважує, що підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання, яке визначається ст. 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов/, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідач в межах строку встановленого ухвалою суду від 26.03.2019 своїх заперечень щодо відповіді на відзив не надав.

Відповідно до ч. 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

03 грудня 2018 року між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" (надалі-замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хімлабораторреактив" (надалі- постачальник, відповідач) був укладений договір поставки №ОД/НХ-18-1164НЮ (надалі- договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник передає у власність замовника, а замовник оплачує товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами, які зазначені у специфікації (Додаток №1), що додається до договору про закупівлю і є його невід`ємною частиною. Постачальник передає у власність замовника товар на умовах, зазначених у договорі.

Відповідно до п.п. 1.2., 1.3. договору сторони встановили найменування товару: газоаналізатор та виробника товару: Testo AG, Ленцкірх, Німеччина.

Кількість та асортимент товару визначається у специфікації (додаток №1), яка є невід`ємною частиною договору (п. 3.1. договору).

Згідно з п. 5.1. договору товар має бути поставлений на підставі письмової заявки впродовж 10 робочих днів з моменту їх отримання будь-яким способом (факсом, електронною поштою, листом за адресою: 07400, м. Бровари, вул. Щолківська, 8) постачальником у кількості, визначеній у заявці.

Підтвердженням про одержання товару замовником є видаткова накладна, підписана уповноваженими представниками сторін (п. 9.5. договору).

Пунктом 11.3. передбачено, що постачальник за даним договором несе наступну відповідальність:

- у разі затримки поставки товару або поставки не в повному обсязі, заявленому замовником, постачальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого товару, за кожен день затримки;

- за порушення термінів поставки продукції, зазначених договором, постачальник має сплачувати штраф у розмірі 20% від вартості непоставленої в строк продукції.

Строк дії цього договору встановлюється сторонами з моменту його підписання до 31.12.2018 року, а в частині виконання обов`язків щодо розрахунків по договору - до закінчення місяця, наступного за місяцем, у якому закінчується строк реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в ЄРПН за операціями із цього договору.

Відповідно до п. 6.3. договору істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватись після його підписання до повного виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків, передбачених ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі».

12 грудня 2018 року укладено Додаткову угоду №1 до договору, відповідно до якої сторони ввели в дію Специфікацію №2 на суму 143 910,00 грн та визнали такою, що втратила чинність Специфікацію №1 на суму 154 800,00 грн.

18 грудня 2018 року на виконання умов договору позивачем було направлено письмову заявку вих. №НХ-12/10094 щодо поставки газоаналізаторів у кількості 1 шт. на загальну суму 143 910,00 грн.

Листом вих. № 13632/18 від 26.12.2018 відповідач повідомив, що отримавши заявку 20.12.2018 не має змоги виконати поставку в строк та в межах дії договору, а тому пропонує розірвати договір за взаємною згодою сторін, без застосування заходів відповідальності.

Також, листом вих. 915 від 18.12.2018 відповідач повідомив позивача про відміну поставки через відсутність підтвердження виробника.

За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок порушення відповідачем умов п. 1.1., п.5.1 договору, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду про стягнення з відповідача штрафних санкцій, що передбачені п. 11.3. договору.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору №ОД/НХ-18-1164НЮ від 03.12.2018, суд дійшов до висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, умовами укладеного між сторонами договору та додаткової угоди №1 передбачено, що відповідач зобов`язується поставити позивачу товар, зазначений у пункті 1.2. та у специфікації товару (додаток № 2 до договору), а позивач в свою чергу зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість.

Додатком №2 до договору в редакції додаткової угоди №1 сторони погодили Специфікацію №2, відповідно до якої постачається товар: газоаналізатор Testo 330 2LL, у кількості 1 копмл., загальною вартістю 143 910,00 грн з ПДВ.

Так, відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Судом встановлено, що у п. 5.1. договору сторони погодили, що товар має бути поставлений на підставі письмової заявки впродовж 10 робочих днів з моменту їх отримання будь-яким способом (факсом, електронною поштою, листом за адресою: 07400, м. Бровари, вул. Щолківська, 8) постачальником у кількості, визначеній у заявці.

Тобто, з урахуванням заявки позивача вих. №НХ-12/10094 від 18.12.2018, що була отримана відповідачем 20.12.2018, кінцевим терміном поставки товару за договором є 08.01.2019.

Проте, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач поставку товару за договором не здійснив, обгрунтовуючи її неможливістю виконання у строк встановлений п. 5.1. договору (лист вих. №13 632 від 26.12.2018), внаслідок затримки з боку виробника товару (лист №915 від 18.12.2018).

Відповідно до п. 11.3. сторони погодили, що у разі затримки поставки товару або поставки не в повному обсязі, заявленому замовником, постачальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого товару, за кожен день затримки; за порушення термінів поставки продукції, зазначених договором, постачальник має сплачувати штраф у розмірі 20% від вартості непоставленої в строк продукції.

При цьому, п. 10.1. договору встановлено, що жодна з сторін не відповідальності за повне або часткове невиконання будь-яких умов в разі настання наступних обставин: повінь, пожежа, землетрус/, катастрофа, інші незалежні від сторін обставини, або ембарго, накладених державною владою на експорт та імпорт, якщо вони виникають після вступу даного договору в силу, прийняття нормативного акту який унеможливлює виконання умов договору. Якщо будь-яка з вищевказаних обставин прямо вплине на своєчасність виконання умов, що передбачені даним договором, то вони будуть продовжені на період, рівний по тривалості цим обставинам.

Сторони у п`ятиденний строк повинні сповістити одна одну про початок та закінчення вказаних обставин, що маж бути підтверджено довідкою Торгово-промислової палати України (п. 10.2. договору).

Суд відзначає, що відповідачем не надано доказів наявності обставин встановлених у п. 10.1. договору, внаслідок яких неможливо було здійснити постачання товару у строк, що передбачений п. 5.1. договору.

Поряд з наведеним, суд звертає увагу, що при укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися.

Інтереси сторін можуть порушуватись будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про зміну чи розірвання договору.

Зміна обставин вважається істотною, тільки якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідач, підписуючи договір поставки від 03.12.2018 та додаткову угоду № 1 від 12.12.2018 усвідомлював, що виконання ним зобов`язання за вказаним договором та угодою необхідно буде виконати у 2018 році, а отже, повинен був розумно оцінити вказану обставину.

Матеріали справи не містять зауважень, письмових пропозицій тощо, щодо строку дії договору та строків поставки, тобто відповідач, підписавши договір та додаткову угоду, погодив всі істотні умови договору.

Крім цього, як зазначено вище, істотною буде вважатися лише та зміна обставин, за якої сторони, якщо б могли її передбачити, не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У даному випадку, відповідач, враховуючи дату укладення договору від 03.12.2018 (додаткової угоди від 12.12.2018) та отриману від позивача заявку від 18.12.2018, знав про строк дії договору та про те, що кінцевий термін виконання свого зобов`язання щодо поставки товару буде закінчуватись у 2019 році.

Таким чином, з урахуванням п. 5.1. договору, яким передбачено строк поставки товару впродовж 10 робочих днів з моменту отримання заявки, зобов`язання відповідача щодо поставки товару виникло з 21.12.2018 та могло бути виконано останнім як у 2018 році так і по закінченню встановленого договором строку. Однак, як встановлено судом, всупереч умовам договору зобов`язання відповідача ні у строк визначений договором, ні станом на момент розгляду спору не виконано, що є наслідком застосування до останнього штрафних санкцій, передбачених п. 11.3 договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 ГК).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Зазначене кореспондується з нормами ст. 617 Цивільного кодексу України згідно якої особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Як зазначалося вище, відповідач належним чином не виконав умови укладеного між сторонами договору щодо поставки товару, порушивши строки встановлені п. 5.1 договору.

Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що сторони за взаємною згодою визначили вид штрафних санкцій та їх розмір за порушення зобов`язань за договором, беручи до уваги той факт, що дані зобов`язання з приводу поставки товару не є грошовими зобов`язаннями та положення щодо обмеження розміру штрафних санкцій законом на них не поширюються.

Крім того, суд відзначає, що у випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 у справі №42/252, від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011 та від 09.04.2012 у справі №20/246-08, а також у постанові Вищого господарського суду України від 16.02.2016 у справі № 910/20528/15.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені встановив, що в останньому допущено помилку у визначенні періоду та відповідно розміру нарахування. Отже, за перерахунком суду, здійсненим за загальний період прострочення з 09.01.2019 по 06.03.2019, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 8090,50 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу, суд встановив, що останній є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу у розмірі 28 782,00 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд зазначає, що доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву не спростовують вищенаведеного та висновку суду про наявність підстав для відповідальності Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімлабораторреактив" у вигляді стягнення з останнього штрафних санкцій.

Враховуючи вищевикладені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімлабораторреактив" (01006, м. Київ, вул. Червоноармійська, 57/3, офіс 20, ідентифікаційний код 23522853) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська 5, ідентифікаційний код 40075815) пеню у розмірі 8090 (вісім тисяч дев`яносто) грн 50 коп., штраф у розмірі 28 782 (двадцять вісім тисяч сімсот вісімдесят дві) грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 1 884 (одна тисяча вісімсот вісімдесят чотири) грн 72 коп.

3. В іншій частині вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28.05.2019

Суддя Л. Г. Пукшин