РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.05.2019Справа № 910/2707/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.,

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київгаз"

до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Липкижитлосервіс" в особі голови комісії з реорганізації Кавтиш Олени Василівни

про зобов`язання вчинити дії

Представники сторін:

від позивача: Шимко Л.М.;

від відповідача: Шевченко Т.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Київгаз» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Липкижитлосервіс» в особі голови комісії з реорганізації Кавтиш Олени Василівни (далі - відповідач) про зобов`язання відповідача включити грошові вимоги Публічного акціонерного товариства «Київгаз» в сумі 73 990, 33 грн. до передавального акта.

Позов мотивовано тим, що позивач надіслав відповідачу заяву про визнання кредиторських вимог в сумі 73 990,33 грн. і включення їх до реєстру вимог кредиторів, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором на постачання природного газу, проте до цього часу позивач не отримав відповіді від відповідача про результати розгляду пред`явлених йому кредиторських вимог. У зв`язку з цим позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.03.2019 відкрито провадження у справі № 910/2707/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 03.04.2019.

02.04.2019 через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначив, що позивач вимогу № 3474/09 від 27.12.2018 направив з пропуском строку, встановленого для заявлення вимог кредиторів, а тому вона залишена відповідачем без задоволення.

У судовому засіданні 03.04.2019 оголошено перерву до 22.04.2019.

11.04.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив.

У судовому засіданні 22.04.2019 оголошено перерву до 29.05.2019.

24.04.2019 через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про зміну предмету позову.

28.05.2019 через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

В судовому засіданні 29.05.2019 судом залишено без розгляду заяву позивача про зміну предмету позову, про що суд постановив ухвалу від 29.05.2019.

Представник позивача у судовому засіданні 29.05.2019 позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 29.05.2019 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши усні пояснення сторін, господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

01.02.2013 між Публічним акціонерним товариством "Київгаз" (Постачальник) та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Липкижитлосервіс" (Балансоутримувач) укладено Договір № 302206 на постачання природного газу (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого Постачальник зобов`язується забезпечити в інтересах Балансоутримувача постачання природного газу (надалі - газ) для побутового споживання , в якості комунальної послуги населенню (надалі - мешканцям) - наймачам (орендарям, власникам) квартир, іншим особам, які зареєстровані в житловому приміщенні (квартира, комунальна квартира, гуртожиток). Балансоутримувач зобов`язується своєчасно здійснити оплату Постачальнику вартості спожитого мешканцями газу в термін і на умовах, передбачених цим договором.

Згідно пп. 3.1.2. п. 3.1. Договору облік обсягів газу, поставленого Постачальником Балансоутримувачу в межах цього Договору та переданого мешканцям в якості комунальної послуги, залежить від наявної форми обліку обсягів споживання газу мешканцями та здійснюється шляхом щомісячного зняття показників лічильників газу.

Сторони домовились, що зняття та фіксування показників здійснюється представниками обох сторін Договору до кожного 25-го числа звітного місяця, про що складається відповідний акт у двох примірниках, по одному для кожної із Сторін, які підписують уповноважені представниками Сторін та скріплюється їхніми печатками.

Зведений розрахунок вартості переданого Балансоутримувачу газу для побутових потреб мешканців проводиться на підставі фактичних показань лічильників газу за діючими цінами.

У п. 3.2. Договору зазначено, що на підставі вищезазначених актів Постачальником до 27-го числа звітного місяця складається та надсилається Балансоутримувачу акт передачі-приймання природного газу переданого Балансоутримувачу для побутових потреб у двох примірниках, по одному для кожної із сторін, в якому відображається загальна вартість поставленого Балансоутримувачу газу з урахуванням всіх пільг та субсидій мешканців та показників газових лічильників.

Протягом 2-х робочих днів з дня отримання акту передачі-приймання природного газу Балансоутримувач розглядає, підписує його та повертає один примірник Постачальнику, і він є основою для проведення розрахунків з Постачальником (п. 3.2. Договору).

Відповідно до п. 3.4. Договору у випадку, якщо в Балансоутримувача виникли претензії щодо достовірності даних, викладених в акті передачі-приймання, він повинен протягом вказаних 2-х днів письмово направити їх на адресу Постачальника; в іншому випадку Сторони дійшли згоди, що відсутність письмових заперечень протягом вказаного строку є фактом повного узгодження умов такого акту, і він є основою для подальших розрахунків між Сторонами.

Пунктом 5.2. Договору передбачено, що Балансоутримувач зобов`язується забезпечувати збір та надходження грошових коштів мешканців за спожитий газ до 10 числа наступного за звітним місяця та перераховувати їх на рахунок Постачальника як вартість газу, спожитого мешканцями.

Відповідно до п.7.1.1. Договору Постачальник має право вимагати від Балансоутримувача своєчасної і в повному обсязі оплати вартості переданого йому газу для надання мешканцям комунальної послуги.

На виконання умов договору позивач, за період з січня 2015 року по лютий 2015 року (включно) поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 300 895,93 грн., що підтверджується актами прийому-передачі природного газу №УК000003737 від 31.01.2015, № УК000009553 від 28.02.2015. Вказані акти підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб позивача та відповідача.

Між сторонами підписаний акт звіряння розрахунків за послуги з газопостачання, згідно із якого станом на 01.04.2015 року по договору №№ 302206 від 01.02.2013 заборгованість відповідача перед позивачем становить 103 909,06 грн.

Також, відповідач надав позивачу гарантійний лист вих. №255 від 15.10.2015, відповідно до якого гарантувало позивачу сплату заборговані в сумі 86 667,71 грн.

Позивач стверджує, що у зв`язку із неналежним виконання відповідачем Договору № 302206 від 01.02.2013 на постачання природного газу у нього виникла заборгованість з оплати поставленого природного газу в сумі 73 990,33 грн.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновником Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Липкижитлосервіс" є Київська міська рада.

23.05.2018 Київською міською радою було прийнято рішення №838/4902 «Про реорганізацію комунальних підприємств шляхом приєднання».

Згідно п.1 вказаного рішення Київська міська рада вирішила реорганізувати, в тому числі, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Липкижитлосервіс" шляхом приєднання до Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району».

Відповідно до п.2 вказаного рішення Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», , є правонаступником усіх прав та обов`язків комунальних підприємств, зазначених у пункті 1 цього рішення.

У п.4 рішення №838/4902 від 23.05.2018 Київської міської ради «Про реорганізацію комунальних підприємств шляхом приєднання» доручено Виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації): здійснити організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням цього рішення; утворити комісії з реорганізації комунальних підприємств територіальної громади міста Києва, передбачених у пункті 1 цього рішення, шляхом приєднання їх до Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» та затвердити їх склад; затвердити передавальні акти в установленому порядку.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач знаходиться у стані припинення з 31.08.2018р. Строк, визначений для заявлення кредиторами своїх вимог - 31.10.2018, головою комісії з реорганізації відповідача призначено Кавтиш Олену Василівну визначено до 10.11.2018.

27.12.2018 позивачем на адресу відповідача була направлена вимога № 3474/09 від 27.12.2018 про визнання позивача кредитором відповідача з грошовими вимогами у 44 749,77 грн. та включення зазначених вимог до реєстру вимог кредиторів.

На момент звернення позивача до суду з даним позовом відповідач відповіді на вимогу позивача не надав, вимог позивача у сумі 44 749,77 грн. до передавального акта не включив.

За твердженнями позивача, внаслідок невключення кредиторських вимог Публічного акціонерного товариства «Київгаз» до передавального акту відповідача, останнім порушено права та законні інтереси позивача, що і стало підставою для звернення до суду з позовом про зобов`язання Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Липкижитлосервіс» в особі голови комісії з реорганізації Кавтиш Олени Василівни включити до передавального акту грошові вимоги Публічного акціонерного товариства «Київгаз» в розмірі 73 990,33 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Виходячи з системного аналізу ст. ст.15,16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Одночасно з цим, статтею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 21.05.2012 р. у справі № 6-20цс11, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Разом з цим, виходячи з предмету та підстав позовних вимог, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту у даному випадку ніяким чином не призведе до відновлення прав та законних інтересів Публічного акціонерного товариства «Київгаз» щодо погашення заборгованості за Договором № 302206 від 01.02.2013 на постачання природного газу. При цьому, суд звертає увагу на таке.

У ч.1 ст.104 Цивільного кодексу України вказано, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Частиною 3 ст.105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

Згідно з ч.1 ст.106 Цивільного кодексу України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

За приписами ч.ч.1-3 ст.107 Цивільного кодексу України кредитор може вимагати від юридичної особи, що припиняється, виконання зобов`язань якої не забезпечено, припинення або дострокового виконання зобов`язання, або забезпечення виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом. Після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом.

Як вказувалось вище, Київською міською радою було прийнято рішення №838/4902 від 23.05.2018р. «Про реорганізацію комунальних підприємств шляхом приєднання», за яким засновником вирішено реорганізувати, в тому числі, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Липкижитлосервіс" шляхом приєднання до Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району».

Тобто, з наведеного полягає, що засновником відповідача прийнято рішення про припинення юридичної особи відповідача шляхом реорганізації, а саме приєднання.

За приписами ч.7 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у разі приєднання юридичних осіб здійснюється державна реєстрація припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті приєднання, та державна реєстрація змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються. Приєднання вважається завершеним з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються.

Суд звертає увагу, що така форма реорганізації юридичної особи як приєднання передбачає припинення діяльності одного підприємства як юридичної особи та передачу належних йому активів та пасивів (майнових прав та зобов`язань) до іншого підприємства (правонаступника). При цьому, у разі приєднання нової юридичної особи не створюється.

Вказана форма реорганізації характеризується переходом усіх прав та обов`язків суб`єктів, що реорганізуються, в порядку універсального правонаступництва до іншої особи. Тобто, обов`язковою умовою реорганізації юридичної особи шляхом приєднання є універсальне правонаступництво за її зобов`язаннями.

Суд звертає увагу позивача на те, що при універсальному правонаступництві майно особи, як сукупність прав та обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника як єдине ціле, причому в цій сукупності єдиним актом переходять всі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва особі, яка припиняється, незалежно від того, виявлені вони на цей момент чи ні. При універсальному правонаступництві, зважаючи на відсутність повної визначеності у складі майна, правонаступник спрямовує свою волю не на набуття окремих прав або обов`язків, а на набуття усієї їх сукупності. В результаті він вступає навіть в такі правовідносини, про існування яких міг не знати.

Таким чином, внаслідок приєднання правонаступником завжди буде одна особа, будь-який розподіл прав та обов`язків при таких видах реорганізації неможливий. Передавальний акт, що складається при приєднанні слугує документальним закріпленням універсального правонаступництва.

Аналіз норм ст.ст. 106, 107 Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» дає підстави стверджувати, що передавальний акт призначений для забезпечення обліку прав та обов`язків, які передаються при реорганізації, і його затвердження як юридичний факт не має самостійного значення для виникнення універсального правонаступництва.

Складання і затвердження передавального акту в динаміці реорганізаційних відносин, пов`язаних із припиненням підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, що припиняються шляхом злиття, є юридичним фактом як елементом юридичного складу. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 31.05.2018 по справі №910/1879/17.

Одночасно, посилання позивача на приписи ст.107 Цивільного кодексу України щодо змісту передавального акту суд до уваги не приймає з урахуванням наступного.

За приписами ч.ч.1-3 ст.107 Цивільного кодексу України кредитор може вимагати від юридичної особи, що припиняється, виконання зобов`язань якої не забезпечено, припинення або дострокового виконання зобов`язання, або забезпечення виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом. Після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами.

Тобто, чинним законодавством визначено, що положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами повинен містити саме розподільчий баланс при застосуванні такої форми реорганізації як поділ, проте, ніяким чином не при приєднанні.

Таким чином, у даному випадку, за наслідками реорганізації відповідача шляхом його приєднання до Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», до останнього переходять всі права та обов`язки Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Липкижитлосервіс", тобто, має місце універсальне правонаступництво.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до п.2 рішення №838/4902 від 23.05.2018 Київської міської ради «Про реорганізацію комунальних підприємств шляхом приєднання» Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», , є правонаступником усіх прав та обов`язків комунальних підприємств, зазначених у пункті 1 цього рішення.

У даному випадку невключення кредиторських вимог Публічного акціонерного товариства «Київгаз» не змінює, а тим більше ніяким чином не припиняє права позивача вимагати зобов`язань зі сплати заборгованості за Договором № 302206 від 01.02.2013 на постачання природного газу, а отже, застосування обраного позивачем способу захисту майнових прав не є ефективним у розумінні ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, виходячи з всього вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Київгаз» до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Липкижитлосервіс» в особі голови комісії з реорганізації Кавтиш Олени Василівни про зобов`язання відповідача включити грошові вимоги Публічного акціонерного товариства «Київгаз» в сумі 73 990, 33 грн. до передавального акта.

Враховуючи висновки суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог, згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з підпунктом 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147- VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено та підписано 03.06.2019 року.

СуддяМ.Є. Літвінова