РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.05.2019Справа № 910/2114/19

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Арканар ЛТД"

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про визнання недійсним договору фінансового лізингу

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Микитин О.В.

Представники сторін:

від позивача Кваша І.В.

від відповідача Каракоця О.Р.

В судовому засіданні 30.05.2019 на підставі ст. 240 ГПК України прийнято скорочене рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АРКАНАР ЛТД" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним договору фінансового лізингу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, укладений між сторонами договір фінансового лізингу суперечить нормам чинного законодавства зокрема щодо обов`язкової його державної реєстрації та нотаріального посвідчення. Крім того, договір містить дискримінаційні умови стосовно лізингоодержувача. Отже, договір № 4А16056ЛИ від 01.07.2016 підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою суду від 27.02.2019 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

07.03.2019 від позивача через канцелярію суду надійшов супровідний лист на виконання ухвали від 27.02.2019 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 14.03.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11.04.2019.

27.03.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві на позов відповідач проти позову заперечив, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Заперечення відповідача мотивовані тим, що нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору є необхідним лише у випадках, прямо передбачених законом. Відповідач зазначає, що у ч. 2 ст. 806 ЦК України закріплена бланкетна норма, яка відсилає виключно до загальних положень про договір найму (параграф 1 Глави 58 ЦК України). Положення ст.ст. 793, 794 ЦК України, що відносяться до параграфу 4 глави 58 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин, що склались між сторонами, оскільки дія зазначених положень матеріального права не поширюється на правовідносини, які виникають на підставі договору фінансового лізингу. Відповідач наголошує, що спеціальний Закон України "Про фінансовий лізинг" не містить вимоги щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу; вимоги щодо форми договору не встановлені законом. При цьому, відповідач зазначає, що договір фінансового лізингу № 4А16056ЛИ від 01.07.2016 є господарським договором, який укладено у письмовій формі, підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками юридичних осіб.

Ухвалою суду від 11.04.2019 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 16.05.2019.

В судовому засіданні 16.05.2019 оголошено перерву до 30.05.2019.

Представник позивача в судовому засіданні 30.05.2019 підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача просив у позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01.07.2016 між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Арканар" (лізингоодержувачем) укладено Договір фінансового лізингу № № 4А16056ЛИ, відповідно до п. 1.1 якого банк, який є власником нерухомого майна, яке зазначено у додатку № 1 до договору (далі - майно), передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка у платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

У додатку № 1 до Договору сторони зазначили найменування нерухомого майна (предмета фінансового лізингу).

Відповідно до умов п. 1.2 Договору, сторони узгодили, що на дату укладення договору загальна вартість майна становила 284124172,00 грн.

Пунктом 2.1 Договору розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються додатком № 2.

За змістом підпунктів пункту 2.3 Розділу 2 Договору лізингоодержувач сплачує банку:

- винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 500,00 грн. у день укладання цього договору;

- відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, зазначений в додатку 2;

- у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по оплаті лізингових платежів, передбачених цим договором, відсоткова винагорода за користування майном складає 24% річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно додатку № 2;

- лізингоодержувач сплачує банку на відповідний рахунок, зазначений у п. 1.4 цього договору, винагороду за користування майном, отриманим в лізинг, у розмірі, що визначається за наведеною формулою.

Розрахунок винагороди здійснюється 25-го числа кожного поточного місяця, починаючи з дати прийому-передачі майна у лізинг. Нарахування та сплата винагороди здійснюється щомісячно з 25-го числа по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, зазначений в додатку 2, або дату остаточного погашення заборгованості за цим договором у день дострокового повного виконання зобов`язань за цим договором. У випадку несплати винагороди за користування майном, отриманим в лізинг, у зазначений термін, винагорода вважається простроченою.

Згідно з умовами п. 3.1 Договору передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно з актом прийому-передачі майна,зазначеним у додатку № 3, що є невід`ємною частиною цього договору.

Підпунктом 5.2.1 Договору визначено обов`язок банка передати майно в платне користування лізингоодержувачу на умовах та строки, що обумовлені цим договором. Після сплати всієї суми лізингових платежів та інших платежів, що передбачені цим договором, передати майно у власність лізингоодержувача та документ, що підтверджує повну сплату платежів за цим договором.

Відповідно до п. 6.2.11 Договору лізингоодержувач зобов`язується сплачувати банку винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)", лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна, відсоткову винагороду за користування майном, винагороду за користування майном отриманим в лізинг та інші витрати банка, безпосередньо пов`язані з цим договором.

Пунктом 7.1 Договору сторони зафіксували, що у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, по сплаті винагород, останній сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Сплата пені здійснюється у гривні.

За змістом п. 9.1 Договору, строк дії договору - з дати підписання цього договору по 25.06.2036. У частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінено у разі дострокового виконання зобов`язань лізингоодержувача за договором, у випадку розірвання договору.

Відповідно до пункту 9.2 Договору він набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Строк дії цього договору обумовлений строком лізингу. Договір втрачає свою силу після виконання сторонами усіх зобов`язань за ним.

На виконання умов договору банк, як власник нерухомого майна, передав ТОВ "Арканар" згідно з актом прийому-передачі № 1 від 01.07.2016 (додаток № 3 до договору) наступне нерухоме майно:

- за адресою Черкаська область, Катеринопільський район, смт. Єрки, вулиця Вокзальна, будинок 29: адмінбудівля з табуром та прибудовою, А, а, а1, 85,8 кв.м; операторна з ганком, Б, б, 8,6 кв.м; виробнича контора з прибудовами, В, в, в1, в2, 101,5 кв.м; повітка господарча № 1, Е, 60,9 кв.м; гараж з тамбуром З, з, 54,7 кв.м; бетонний майданчик К; погріб, к 5,6 кв.м; майданчик Л, 143,4 кв.м; навіс л; будівля пождепо, Н, 11,6 кв.м; блок виробничих та побутових приміщень з прибудовою та ганком О, о, , о1, 170,3 кв.м; будівля насосної, Р, 123,1 кв.м; розливочна нафтопродуктів з майданчиком С, с, 81,1 кв.м; будівля операторної з ганком, Т, т, 12,1 кв.м; туалет Ж, туалет П; пожводойма, У; огорожа, 5; колодязь 6; резервуари 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15; резервуари, 16, 17, 18, 19, 21, 22, 23, 24, 25; резервувари 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35; резервуари 36, 37, 38, 39, 40, 42, 43; резервувари, 52; огорожа 56; хвіртка, 57; ворота 58; ворота 59; ворота 60; огорожа 61; ворота, 62; ворота 63 - реєстраційний номер об`єкта 22, вартість майна 179982449,00 грн.

- за адресою Черкаська область, Корсунь-Шевченківський район, м. Корсунь-Шевченківський, вулиця Ярослава Мудрого, будинок 364 : загальна площа 880,9 кв.м; адмінприміщення з добудовою, А, а, 117,2 кв.м; прибудова, а-1, а-2, 9,0 кв.м; підвал, п/А, П; майстерня з обладнанням та прибудовами, Б, б, б-1, 123,2 кв.м; склад № 2, В, 63,8 кв.м; виробничий блок з прибудовою, Г, 159,5 кв.м; санітарно-битові приміщення, Д, 67,8 кв.м; прохідна, Ж, 34,0 кв.м; підвал п/ж, П-1; будівля насосної, З, 69,4 кв.м; вхід в підвал, з, з-1; споруди 1-б; убиральня, У; навіс/склад/Е - реєстраційний номер об`єкта 25, вартість майна 104141723,00 грн.

Загальна вартість майна - 284124172,00 грн

Підпунктом 5.1.8 пункту 5.1 Договору визначено, що банк має право відмовитися від договору і вимагати повернення майна, якщо лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови банку від договору, договір є розірваним з дати зазначеної банком у повідомленні про відмову від договору.

Відповідно до п. 8.2 Договору цей договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою банка шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача з 3 (три) дні, у наступних випадках:

- у випадку невиконання лізингоодержувачем зобов`язань з належного/цільового використання майна, збереження майна. Не отримання згоди банку у встановлених договором випадках;

- у випадку одержання ухвали про порушення справи про банкрутство, постанови про накладення арешту на майно, вироку суду про конфіскацію майна лізингоодержувача;

- у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів. Порушення строків сплати винагород за договором;

- у випадку, якщо майно знищене, пошкоджене та не може бути відновлене (у повідомленні банк зазначає суму збитків та санкцій).

У випадку розірвання цього договору, майно повинне бути повернуте лізингоодержувачем у термін розірвання, за актом прийому-передачі майна в тому стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу (п. 8.3 Договору).

31.05.2017, у зв`язку з простроченням сплати позивачем відсоткової винагороди за користування майном понад 30 (тридцять) днів, відповідач повідомленням № Э.Upr 1/3-67101 повідомив позивача про розірвання договору фінансового лізингу № 4А16056ЛИ від 01.07.2016 з 15.06.2017.

15.06.2017 сторонами підписано акт прийому-передачі майна, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв належне йому на праві власності нерухоме майно з лізингового користування.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач з посиланням на ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", вказує на те, що відсутність в умовах Договору обов`язку банка щодо повернення лізингових платежів у разі дострокового розірвання договору з ініціативи банку є несправедливою умовою, а тому, на підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України, Договір фінансового лізингу № 4А16056ЛИ від 01.07.2016 підлягає визнанню судом недійсним.

Крім цього, позивач вказує, що оскільки, сторонами не було додержано вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації права користування нерухомим майном, то в силу приписів ст.ст. 210, 220 Цивільного кодексу України Договір фінансового лізингу № 4А16056ЛИ від 01.07.2016 є нікчемним, що також є підставою для визнання спірного Договору недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч. 1 ст. 209 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких j за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України закріплений принцип свободи договору, згідно із якою відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

З аналізу вище наведених норм законодавства вбачається, що за загальним правилом нотаріальне посвідчення не вимагається. Нотаріальне посвідчення договору є необхідним лише у випадках прямо передбачених законом та за домовленістю сторін.

Судом встановлено, що дійсно Договір фінансового лізингу № 4А16056ЛИ від 01.07.2016, укладений між позивачем та відповідачем, нотаріально не посвідчено та не проведено державної реєстрації права користування нерухомим майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно зі статтею 806 Цивільного кодексу України та частиною 1 статті 2, частиною 1 статті ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" до договору фінансового лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), викладені в параграфі 1 глави 58 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 Цивільний кодекс України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частинами 1 та 3 статті 760 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм будівлі або іншої капітальної споруди врегульовано параграфом 4 глави 58 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 793 Цивільного кодексу України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Частиною 2 статті 793 Цивільного кодексу України визначено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ст. 794 Цивільного кодексу України, право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Вимоги до форми та змісту договору фінансового лізингу закріплені у ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", якою встановлено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, аналіз зазначеної норми у контексті параграфу 1 глави 58 Цивільного кодексу України свідчить, що у частині 2 статті 806 Цивільного кодексу України закріплена норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 глави 58 ЦК), тому до договору лізингу можуть додатково застосовуватися норми параграфу 1 Глави 58 ЦК, а не інші параграфи цієї глави. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 915/865/17.

Як вбачається зі змісту Договору фінансового лізингу № 4А16056ЛИ від 01.07.2016, будь-яких домовленостей між сторонами про нотаріальне посвідчення цього договору або державну реєстрацію права користування нерухомим майном не існувало, а законодавством для сторін спірного договору такі дії не визнано обов`язковими.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що договір, укладений між позивачем та відповідачем, не потребує нотаріального посвідчення та його державної реєстрації.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 915/865/17.

З урахуванням викладеного, наведені вище положення законодавства щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору не поширюються на правовідносини, що виникли на підставі спірного Договору фінансового лізингу.

При цьому, Закон України "Про фінансовий лізинг" не містить вимоги щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що Договір фінансового лізингу № 4А16056ЛИ від 01.07.2016, укладений між позивачем та відповідачем, не потребує нотаріального посвідчення та відсутні підстави вважати даний Договір нікчемним, як це вважає відповідач.

Доводи позивача, що відсутність державної реєстрації речових прав на користування нерухомим майном свідчить про неукладеність цього договору, також не беруться судом до уваги, оскільки положення статтей 793, 794, які містяться в параграфі 4 глави 58 Цивільного кодексу України, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Судом встановлено, що до спірного договору не застосовуються будь-які встановлені Цивільним кодексом або іншим законом особливості щодо форми його укладання. Загальні правила щодо форми договору встановлені статтею 639 Цивільного кодексу України, згідно якої: Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

За загальним правилом, викладеним у статті 640 Цивільного кодексу України: договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Також слід прийняти до уваги норми Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. 179 ч. 7 цього Кодексу господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Стаття 180 частина 2 Господарського кодексу встановлює, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ст. 181 ч. 1 того ж Кодексу господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як вбачається зі змісту Договору фінансового лізингу № 4А16056ЛИ від 01.07.2016, будь-яких домовленостей між сторонами про нотаріальне посвідчення цього договору або державну реєстрацію права користування нерухомим майном не існувало, а законодавством для сторін спірного договору такі дії не визнано обов`язковими.

Окрім цього, сторонами у п. 9.2 Договору була досягнута домовленість про те, що цей Договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що договір, укладений між позивачем та відповідачем, не потребує нотаріального посвідчення та його державної реєстрації, у зв`язку з чим, підстави вважати такий договір нікчемним у суду відсутні.

Суд вважає помилковим посилання позивача на необхідність врахування у даній справі правової позиції, наведеної у постановах Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 363/3673/14-ц та від 16.12.2015 у справі № 6-2766цс15, оскільки правовідносини за спірним договором у справі, що розглядається, не є аналогічними або подібними правовідносинам у вказаній справі.

Щодо посилань позивача на те, що відсутність в умовах Договору обов`язку банка щодо повернення лізингових платежів у разі дострокового розірвання договору з ініціативи банку є несправедливою умовою, суд зазначає, що на момент укладання договору сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, останні бажали настання цивільних прав та обов`язків, про що свідчать підписи сторін на спірному договорі.

Укладаючи договір сторони були вільними в його укладенні та визначенні (погодженні) його умов, а відтак, дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов`язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

Так, при укладанні Договору представник позивача 01.07.2016 підписав сам текст Договору та додатки до нього, поставивши свій підпис на кожній сторінці тексту Договору і додатках № 1, № 2, № 3 та отримав повну інформацію по Договору.

Зокрема, позивач отримав повну та достовірну інформацію про послуги відповідача, порядок їх надання, вартість предмету лізингу, розмір платежів, умови та порядок їх сплати.

Отже, укладаючи Договір позивач вважав його умови вигідними для себе, зрозумілими та був обізнаний з усіма умовами Договору, які зобов`язався виконувати, не вважав Договір несправедливим або таким, що порушує права позивача, та вільно обираючи контрагента уклав Договір на погоджених з ним умовах.

Оскільки укладання Договору на викладених у ньому умовах було власним вільним вибором позивача, який погодився підписати Договір, то твердження позивача про несправедливість умов Договору, судом відхиляються. Крім того, позивачем не зазначено та не надано належних та допустимих доказів того, що він звертався до відповідача з належним чином оформленими пропозиціями щодо зміни умов договору під час дії останнього.

При цьому, посилання позивача на застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про захист прав споживачів" не приймається судом, оскільки згідно з преамбулою Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Таким чином, сфера дії Закону "Про захист прав споживачів" на спірні правовідносини позивача та відповідача за Договором фінансового лізингу не поширюється.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Одним із способів, захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частина 1 статті 203 Цивільного кодексу України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ч. 1, ч. 2 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оскільки судом встановлено безпідставність доводів позивача про нікчемність Договору фінансового лізингу та його недійсність, заявлена позивачем вимога про визнання недійсним Договору фінансового лізингу № 4А16056ЛИ від 01.07.2016 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Арканар" до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним Договору фінансового лізингу № 4А16056ЛИ від 01.07.2016.

Судові витрати за розгляд справи відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Арканар ЛТД" (18001, м. Черкаси, вул.. Байди Вишневецького, 24, оф. 11, ідентифікаційний код 39597667) до Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, ідентифікаційний код 14360570) про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 4А16056ЛИ від 01.07.2016 - відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 03.06.2019

Суддя І.В.Усатенко