РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.06.2019Справа № 910/3611/19

Суддя господарського суду міста Києва Бойко Р.В., розглянувши в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження справу за позовом Споживчого товариства "УТФ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

про стягнення 5 434,18 грн.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року Споживче товариство "УТФ" звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" про стягнення 5 434,18 грн.

В обґрунтування позовних вимог Споживче товариство "УТФ" вказує, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" було виконано своє грошове зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару за Договором поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 з простроченням, у зв`язку з чим наявні правові підстави для стягнення з відповідача пені у розмірі 1 631,39 грн., 3% річних у розмірі 181,26 грн., та інфляційних втрат у розмірі 2 205,39 грн., нарахованих за період з 10.11.2017 по 11.12.2017.

Також, позивач зазначає, що якби відповідачем було належним чином виконано своє грошове зобов`язання за Договором поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМ/О від 30.08.2017, Споживче товариство "УТФ" могло б одержати дохід у розмірі 1 416,14 грн., який просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" в якості упущеної вигоди.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.03.2019 відкрито провадження у справі №910/3611/19; вирішено здійснювати її розгляд з правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; визначено учасникам справи строки для надання заяв по суті спору.

11.04.2019 відповідачем до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що строк оплати поставленого товару не настав, оскільки позивачем неналежним чином було виконане зобов`язання з передання оригіналів документів, визначених пунктом 4.4 вказаного договору, а податкову накладну зареєстровано лише 30.11.2017.

Також, 11.04.2019 відповідачем до суду було подане клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вимог про стягнення пені.

19.04.2019 позивачем до канцелярії суду подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач заперечую проти тверджень відповідача, щодо ненастання строку оплати поставленої продукції, оскільки всі необхідні документи відповідачу були передані, а останнім повністю оплачено таку продукції, проте з простроченням.

Відповідач своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив у визначений судом у відповідності до приписів Господарського процесуального кодексу України строк не скористався, хоча до відповіді на відзив долучено докази направлення його примірника відповідачу (опис вкладення відправлення №533), а тому суд вважає за можливе розглянути справу №910/3611/19 по суті за наявними в ній документами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив наступне.

30.08.2017 між Споживчим товариством "УТФ" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (покупець) був укладений договір поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМ/О (надалі - "Договір") за умовами якого, постачальник взяв на себе зобов`язується здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб, та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені строки (п. 3.1 Договору)

За змістом п. 3.2 Договору предметом даного договору є поставка кукурудзи та пшениці, що вирощується на полях, кількість одиниця виміру, ціна за одиницю якого та вартість визначена специфікацією до даного договору та товарно-супровідними документами на кожну окрему партію товару.

Пунктом 4.1 Договору визначено, що поставка товару здійснюється постачальником на умовах DAP (DELIVERED AT PLACE) за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська, 98.

Відповідно до п. 4.4 Договору у момент поставки на кожну партію товару постачальник надає покупцю наступні документи: сертифікат якості, товарно-транспортна накладна, видаткова накладна, оригінал рахунку-фактури, інші супровідні документи згідно діючого законодавства.

Згідно з п. 7.2 Договору розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% післяплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 календарних днів за умови виконання наступних умов:

- з дати поставки товару покупцю;

- за умови отримання оригіналів документів, зазначених в п. 4.4 даного договору;

- за умови реєстрації податкової накладної у єдиному реєстрі податкових накладних.

Пунктом 8.3 Договору передбачено, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого товару.

На виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар - кукурудзу у кількості 40,140 тонн, що підтверджується накладною №3 від 02.11.2017 та товарно-транспортною накладною №151 від 02.11.2017 на суму 172 296,94 грн.

Відповідач здійснив оплату поставленого товару в повному обсязі платежами 17.11.2017 (платіжне доручення № на суму 137 837,55 грн.) та 17.11.2017 (платіжне доручення № на суму 34 459,39 грн.).

Пунктом 11.1 Договору передбачено, що договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2017, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за даним договором

Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача, що ним було належно виконано свої зобов`язання за Договором з поставки відповідачу товару, а відповідачем несвоєчасно здійснено оплату поставленого товару, що стало підставою для нарахування пені у розмірі 1 631,39 грн., 3% річних у розмірі 181,26 грн., та інфляційних втрат у розмірі 2 205,39 грн., нарахованих за період з 10.11.2017 по 11.12.2017, а також заявлення вимог про стягнення упущеної вигоди в сумі 1 416,14 грн. у вигляді неодержаних доходів за договором банківського вкладу.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд прийшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 Цивільного кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи накладної №3 від 02.11.2017 та товарно-транспортної накладної №151 від 02.11.2017 позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 172 296,94 грн., а відповідач в свою чергу прийняв вказаний товар, а також здійснив оплату за отриманий товар, що підтверджується платіжними дорученнями № грн. від 17.11.2017 на суму 137 837,55 грн., № від 11.12.2017 на суму 34 459,39 грн.

Крім того, сторони підтверджують зазначені обставини.

Положеннями ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У пункті 7.2 Договору сторонами було погоджено, що розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 календарних днів за умови виконання наступних умов:

- з дати поставки товару покупцю;

- за умови отримання оригіналів документів, зазначених в п. 4.4 даного договору;

- за умови реєстрації податкової накладної у єдиному реєстрі податкових накладних.

В свою чергу п. 4.4. Договору встановлює, що у момент поставки на кожну партію товару Постачальник надає Покупцю наступні документи: сертифікат якості; товарно-транспортна накладна (ТТН); видаткову накладну; оригінал рахунку-фактури; інші супровідні документи згідно діючого законодавства.

Сторони укладеного договору погодили, що оплата поставленого товару буде здійснена протягом 7 календарних днів після настання всіх умов, зазначених у п.7.2 Договору, зокрема, обов`язковою умовою оплати товару є реєстрація податкової накладної.

У відзиві відповідач стверджує, що у нього не настало зобов`язання по оплаті товару, оскільки позивачем неналежним чином здійснено передання оригіналів документів, визначених пунктом 4.4 вказаного договору, а саме: не надано сертифікат якості. Крім того, відповідач стверджує, що податкову накладну від 02.11.2017 позивачем зареєстровано лише 30.11.2017.

Щодо твердження відповідача про ненадання позивачем сертифікату якості, суд зазначає, матеріали справи не містять доказів, що ним було заявлено будь-які претензії щодо кількості та якості товару. Крім того, відповідачем підписано накладну №3 від 02.11.2017 без зауважень та заперечень, зокрема, останнім не висловлено будь-яких застережень щодо ненадання постачальником в момент поставки товару документів, перелік яких визначено у пункті 4.4 Договору (у тому числі, сертифікату якості).

В той же час, створена позивачем податкова накладна №3 від 02.11.2017, відповідно до Витягу з Єдиного реєстру податкових накладних №63782 від 22.02.2018, була зареєстрована позивачем лише 30.11.2017.

Так, п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства визначено свободу договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, розрахунок за товар повинен був бути здійснений покупцем до 07.12.2017 включно, враховуючи, що реєстрація податкової накладної була здійснена 30.11.2017.

Відповідачем здійснено оплату товару двома платежами, перший платіж на суму 137 837,55 грн. здійснено 17.11.2017 (платіжне доручення №), тобто в межах погодженого сторонами строку розрахунку, другий платіж на суму 34 459,39 грн. здійснено 11.12.2017 (платіжне доручення №), що свідчить про виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань в цій частині з простроченням визначеного строку.

Таким чином, відповідачем порушено строк виконання своїх зобов`язань за договором в частині оплати поставленого товару на суму 34 459,39 грн.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України.)

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно з приписами ст. 230 Господарського кодексу України, у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Пунктом 8.3 Договору передбачено, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого товару.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як вбачається з викладеного позивачем в позові розрахунку нарахування пені останнім здійснюється нарахування з 10.11.2017 по 11.12.2017 на загальну суму боргу у розмірі 172 296,94 грн.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Тобто, виходячи зі змісту зазначеної норми, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

Судом встановлено, що останнім днем виконання грошового зобов`язання відповідачем за поставку товару є 07.12.2017, а тому правомірним є нарахування пені з 08.12.2017 на суму боргу 34 459,39 грн. (суму на яку здійснено оплату товару з порушенням встановленого строку).

Крім того, позивачем невірно визначено кінець періоду прострочення, оскільки не враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (п. 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Суд, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення пені у період з 08.12.2017 (дата початку прострочення виконання зобов`язання) по 10.12.2017 (дата, яка передує даті фактичної оплати заборгованості) прийшов до висновку про наявність правомірність нарахування Товариству з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" пені у розмірі 76,47 грн.

Однак, згідно з ч. 1, 2 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Як встановлено п. 1 ч. 2 статті 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до. 2.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи, що згідно визначеного позивачем періоду нарахування пені, останнім днем цього періоду є 10.12.2017, то позовні вимоги про стягнення пені за порушення такого зобов`язання можуть бути заявлені протягом одного року, тобто до 10.12.2018 включно.

Як встановлено ч. 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки позивач звернувся до господарського суду міста Києва з спірною вимогою про стягнення пені лише 22.03.2019 та ним не доведено наявності підстав для висновку про переривання та/або зупинення перебігу строку поновної давності щодо вказаної вимоги, в той час як відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то у стягненні нарахованої Споживчого товариства "УТФ" пені у розмірі 1 631,39 грн. необхідно відмовити.

Також, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 181,26 грн. та інфляційних втрат у розмірі 616,88 грн. нарахованих за період з 10.11.2017 по 11.12.2017.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частинами 1, 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з викладеного позивачем в позові розрахунку нарахування 3% річних останнім здійснюється нарахування з 10.11.2017 по 11.12.2017 на загальну суму боргу у розмірі 172 296,94 грн.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення позивачем 3% річних у період з 08.12.2017 (дата початку прострочення виконання зобов`язання) по 10.12.2017 (дата, яка передує даті фактичної оплати заборгованості) нарахованих на суму боргу 34 459,39 грн. (суму на яку здійснено оплату товару з порушенням встановленого строку) прийшов до висновку про правомірність стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" 3% річних у розмірі 8,50 грн.

В іншій частині заявлені до стягнення 3% річних у розмірі 172,76 грн. обраховані невірно, оскільки позивачем невірно визначено дату початку прострочення виконання зобов`язання за договором та суму боргу на яку правомірним буде відповідне нарахування, а відтак не підлягають стягненню з відповідача.

З розрахунку, який міститься у матеріалах справи, вбачається, що позивач здійснив нарахування інфляційних втрат з 10.11.2017 по 11.12.2017 на загальну суму боргу у розмірі 172 296,94 грн.

Судом встановлено, що відповідачем було прострочено виконання зобов`язань за договором з 08.12.2017 до 10.12.2017, тобто тривало таке прострочення 3 дні.

З системного аналізу ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та методики нарахування інфляційних втрат, вбачається, що останні підлягають нарахуванню, в разі якщо прострочення заборгованості тривало більше половини місяця.

Таким чином, інфляційні втрати за грудень 2017 не нараховуються.

Отже вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 616,88 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача упущеної вигоди, у зв`язку з тим, що якби останнім було належним чином виконано своє грошове зобов`язання за договором, то Споживче товариство "УТФ" могло б одержати дохід у розмірі 1 416,14 грн., який просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс", суд зазначає наступне.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини боржника у заподіянні збитків.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Частиною 2 статті 623 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, пред`явлення вимоги про відшкодування упущеної вигоди, яка за своєю суттю є припущенням, покладає на кредитора обов`язок навести достатні обґрунтування, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані, позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі №6-237цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц (провадження №14-79цс18).

З врахуванням викладеного, оскільки упущена вигода є не отриманими доходами за договором банківського вкладу, то позивачу необхідно було довести те, що він міг і повинен був отримати відповідні доходи у визначеному ним розмірі і за визначений ним період.

Разом з цим, всупереч викладеним вище нормам закону, відповідачем не було доведено обґрунтованості позовних вимог про стягнення упущеної вигоди. Зокрема, матеріали справи не містять доказів укладення позивачем договору банківського вкладу, який він був неспроможний виконати, а також не доведено, що саме неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила позивача можливості отримати прибуток на спірну суму.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення упущеної вигоди в розмірі 1 416,14 грн. задоволенню не підлягають як не доведені та не обґрунтовані.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Споживчого товариства "УТФ" підлягають частковому задоволенню, а з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" підлягає стягненню 3% річних у розмірі 8,50 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання позову покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 13, 74, 76-79, 129, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Споживчого товариства "УТФ" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (02094, м. Київ, вул. Пожарського, буд. 3; ідентифікаційний код 30160757) на користь Споживчого товариства "УТФ" (04205, м. Київ, проспект Оболонський, буд. 30, офіс 287; ідентифікаційний код 30839403) 3% річних у розмірі 8 (вісім) грн. 50 коп., та судовий збір у розмірі 3 (три) грн. 00 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.17.5 ч.1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північного апеляційного господарського суду або через господарський суд міста Києва.

Суддя Р.В. Бойко