ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2019 Справа № 914/646/19

м. Львів

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача: Комунального підприємства «Бориславтеплоенерго», м. Борислав

про стягнення 58 975, 76 грн.

Суддя Н.Мороз

При секретарі Ю.Забора

Представники:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: не з`явився

Суть спору:

Позовну заяву подано Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ до Комунального підприємства «Бориславтеплоенерго», м. Борислав про стягнення 58 975, 76 грн.

Ухвалою суду від 15.04.2019 р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено до розгляду по суті на 14.05.2019 р.

14.05.2019 р. в судовому засіданні оголошувалась перерва до 29.05.2019 р., про що сторони повідомлені під розписку.

В судове засідання 29.05.2019 р. представник позивача не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про розгляд справи. Через службу діловодства господарського суду подав заяву про уточнення позовних вимог від 23.05.2019 р. №14/4-676, згідно якої просить суд стягнути з Комунального підприємства «Бориславтеплоенерго», борг у загальній сумі 58 975,76 грн., у тому числі: основний борг - 44 904,12 грн., пеню - 6 385, 38 грн., 3% річних 1 653, 55 грн. та інфляційні втрати - 6 032, 71 грн.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про розгляд справи. Згідно відзиву на позовну заяву, просить суд відмовити у позові та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, враховуючи здійснену відповідачем оплату суми основного боргу у розмірі 44 904, 12 грн. Крім того, клопотанням про зменшення розміру неустойки від 28.05.2019р. №277 просить суд зменшити розмір нарахованої позивачем пені на 95%.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, створивши у відповідності до ст. 13 ГПК України сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу,надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Однією з підстав виникнення зобов`язань, згідно ст.11 ЦК України, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ст. 174 ГК України, підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

17.11.2016 р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (позивач, за договором продавець) та Комунальним підприємством «Бориславтеплоенерго» (відповідач, за договором покупець) укладено договір № 5306/1617-КП-21 купівлі-продажу природного газу.

Згідно умов даного договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 236 095,37 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, підписаними та скріпленими печатками сторін (в матеріалах справи).

Відповідно п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Згідно ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта, або утриматись від певних дій, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ч.1 ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з приписами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк визначений договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги п. 6.1 Договору, а саме розрахувався за поставлений природний газ у сумі 191 191,25 грн.

Таким чином, внаслідок неналежного виконання зобов`язання за договором у відповідача виникла заборгованість у розмірі 44 904,12 грн. Дана обставина сторонами не заперечувалась.

Внаслідок неналежного виконання Комунальним підприємством «Бориславтеплоенерго» взятих на себе зобов`язань щодо оплати за переданий природний газ в строки, передбачені договором, ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до господарського суду з вимогою про стягнення з відповідача основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних нарахувань.

Заперечуючи проти позову, відповідачем звернуто увагу на невжиття позивачем належних заходів досудового врегулювання спору, оскільки не надсилав на адресу КП «Бориславтеплоенерго» претензії з вимогою оплати заборгованості.

Однак, вказані заперечення відповідача оцінюються судом критично з огляду на наступне.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року у Справі N 1-2/2002, Основним Законом встановлено обов`язок держави забезпечити захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб`єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб`єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Згідно вимог ч.2 ст. 193 ГК України, порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальністю за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1,2 ст. 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ними правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у ст. 2 цього Кодексу.

Згідно п. 6 ст. 231 ГК України, передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 8.2 Договору визначено, що у разі невиконання відповідачем п.6.1 Договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню у розмірі 6 385,38 грн., згідно розрахунку, доданого до позовної заяви та за вказані у ньому періоди.

Згідно поданого клопотання про зменшення неустойки, відповідач ствердив, що природний газ згідно договору, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Комунальним підприємством «Бориславтеплоенерго», закуповувався виключно для виробництва теплової енергії, яка споживалась населенням та бюджетними установами і, відповідно, розрахунки відповідача із позивачем залежали від реального фінансування в рамках бюджету держави, яке здійснювалось із значною затримкою. Відтак, просить суд зменшити розмір пені на 95%.

Щодо заявленого відповідачем клопотання, суд зазначає наступне.

Згідно п. 1.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей, як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посилання на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (ст. 607 ЦК України) або на відсутність вини (ст.ст. 614, 617 ЦК України чи ст. 218 ГК України).

Однак, представником відповідача не подано належних та обґрунтованих доказів важкого фінансового становища підприємства та належних доказів, що ускладнюють своєчасне виконання зобов`язань за договором.

При цьому, посилання відповідача на відсутність достатніх коштів для покриття заборгованості за договором не можуть вважатись належними та беззаперечними доказами відсутності грошових коштів, достатніх для покриття заборгованості та унеможливлюють об`єктивно оцінити фінансовий стан підприємства.

Оцінюючи матеріали справи, виходячи із інтересів сторін, причини неможливості належного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо здійснення вчасного розрахунку за поставлений природний газ, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для зменшення пені, у зв`язку з чим клопотання відповідача залишається без задоволення.

Відповідно до ч.2. ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

На підставі зазначених норм, позивачем за прострочення виконання зобов`язання нараховано відповідачу 3% річних в розмірі 1 653,55 грн. та 6 032,71 грн. інфляційних втрат відповідно до розрахунку, поданого до позовної заяви та за вказані у ньому періоди.

У відзиві на позов КП «Бориславтеплоенерго» зазначає, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» неправомірно розраховано інфляційні втрати, проте контррозрахунку проведених позивачем нарахувань відповідачем не подано.

Щодо нарахування інфляційних втрат відповідачу, суд зазначає наступне.

Згідно Інформаційного листа Вищого господарського суду України 17.07.2012 № 01-06/928/2012, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р].

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга-Закон» суд встановив, що розмір 3% річних, за прострочену заборгованість за основним боргом складає 1 653, 55 грн., а інфляційних втрат 5 805, 63 грн.

Після подання позовної заяви до суду (01.04.2019р., що вбачається із накладної підприємства поштового зв`язку), відповідачем частково сплачено заборгованість у сумі 44 904,12 грн., що підтверджено платіжним дорученням № 911 від 08.04.2019 р. (в матеріалах справи).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 44 904,12 грн.

Таким чином, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язання та порушенням строків оплати за поставлений товар, підтверджена матеріалами справи та становить 1 653,55 грн. 3% річних, 6 385, 38 грн. пені та 5 805, 63 грн. інфляційних втрат. Доказів зворотнього суду не надано.

Згідно ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 509, 530, 549, 610, 611, 612, 625 ЦК України, ст. ст. 173, 174, 193, 216, 230, 231 ГК України, ст. ст. 13, 73, 74, 129, 231, 236-238 ГПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Бориславтеплоенерго», м. Борислав, вул. Коваліва, 52А () на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6 () 6 385,38 грн. пені, 1 653,55 грн. 3% річних, 5 805, 63 грн. інфляційних втрат та 1 913, 51 грн. судового збору.

3. В частині стягнення основного боргу в розмірі 44 904,12 грн. провадження закрити.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 03.06.2019 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.