ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21.05.2019 Справа № 905/147/18

Господарський суд Донецької області у складі колегії суддів:

головуючий суддя Величко Н.В.,

суддя Демідова П.В., суддя Левшина Я.О.,

при секретарі судового засідання Хадієвій М.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс (Ідентифікаційний код 33467331, адреса: 87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Італійська, 116 а),

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Збагачувальна фабрика №105 (Ідентифікаційний код 31832110, адреса: 85486, Донецька область, м. Селидове, смт. Цукурине, вул. Шахтна, 40),

про: стягнення 13.442.851,54 грн., -

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явились;

від відповідача: не з`явились, -

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Збагачувальна фабрика № 105 про стягнення 13.442.851,54 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на відвантаження (повернення зі зберігання) відповідачем вугільного концентрату у меншому обсязі та гіршої якості ніж було прийнято ним на зберігання за договором зберігання №25/111 від 27.03.2017р., що призвело до заподіяння збитків у розмірі 3.327.339,54 грн. та виникли підстави для нарахування пені 6.553.712,00 грн. та штрафу 3.561.800,00 грн.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтував ст. ст. 174, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 612, 623, 624 Цивільного кодексу України.

На підтвердження позовних вимог надано суду: претензію № 1 від 29.07.2017 з розрахунком суми збитків, договір поставки вугілля № 111/13 від 06.06.2017 з додатковими угодами та специфікаціями, договір зберігання № 25/111 від 27.03.2017, акт приймання-передачі концентрата (продуктів збагачення) від 31.03.2017, акт приймання-передачі концентрата (продуктів збагачення) від 30.06.2017, статутні документи підприємства, копії яких долучено до матеріалів справи.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що при розрахунку пені та штрафу позивач зазначає 16190 тон, як кількість невиконаного зобов`язання за договором зберігання. Натомість станом на 01.05.2017 на виконання замовлення позивача, відповідачем було відвантажено 7359,06 тон вугільного концентрату, про що і сам позивач зазначає у своїй позовній заяві. Отже, відповідач вважає, що розрахунок пені і штрафу за невиконання відповідачем зобов`язань за договором, наведений позивачем, є необґрунтованим, безпідставним та таким, що суперечить умовам договору. Щодо пред`явлених до стягнення сум збитків відповідач зазначав, що позивачем не додано до позовної заяви жодних документів на підтвердження розміру збитків та не доведено безпосередньо факту завдання відповідачем шкоди позивачу. Окремо відповідач звертав увагу суду на те, що в рамках кримінального провадження 30.06.2017 на території відповідача було проведено обшук, в ході якого було вилучено майно відповідача, зокрема і печатки, документація та комп`ютерна техніка. Досудове слідство триває і до теперішнього часу, що значно ускладнює роботу підприємства відповідача.

На підтвердження своїх заперечень відповідачем надано суду: залізничні накладні, листування від 14.12.2017 № 15/132, від 26.12.2017 № 15/141, від 15.01.2018 № 17/11 щодо надання заявки на відвантаження вугільної продукції з доказами направлення ТОВ «Шахтарськтранс», протокол обшуку від 30.06.2017, ухвали Мар`їнського районного суду Донецької області від 06.06.2017 по справі № 237/2356/17 (провадження №№ 1-кс/237/213/17, 1-кс/237/214/17, 1-кс/237/215/17), від 15.01.2018 по справі № 237/4655/17 (провадження № 1-кс/237/11/18), копії яких долучено до матеріалів справи.

Рішенням господарського суду Донецької області від 20.03.2018 по справі № 905/147/18, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 09.07.2018, у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс відмовлено повністю.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.10.2018 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс задоволено, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 09.07.2018 та рішення господарського суду Донецької області від 20.03.2018 у справі № 905/147/18 скасовано. Справу № 905/147/18 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення господарського суду Донецької області від 20.03.2018 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 09.07.2018, суд касаційної інстанції зазначив про передчасність висновків судів попередніх інстанцій з огляду на те, що суди, зосередившись на питанні наявності/відсутності підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування позивачу збитків у зв`язку з поверненням зі зберігання майна неналежної якості, залишили поза увагою, не дослідили та фактично взагалі не вирішили позовні вимоги ТОВ "Шахтарськтранс" про стягнення з ТОВ "Збагачувальна фабрика № 105" неустойки (пені, штрафу) у зв`язку з простроченням відповідачем повернення майна зі зберігання у запитуваному позивачем обсязі; при цьому, визначивши ці вимоги похідними від вимог про стягнення збитків, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували положення чинного законодавства та умови договору зберігання від 27.03.2017 № 25/111 щодо правових наслідків порушення зобов`язання, належним чином не встановили характер спірних правовідносин сторін, не дали належної оцінки як доводам і доказам позивача з цього питання, так і запереченням відповідача, наведеним у відзиві на позов, який, зокрема, не спростовував обставини прострочення виконання зобов`язання щодо повернення майна у відповідному обсязі протягом квітня 2017 року.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями господарського суду Донецької області для розгляду справи № 905/147/18 визначено суддю Величко Н.В. (витяг з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2018).

Ухвалою суду від 10.12.2018 прийнято справу №905/147/18 до провадження; постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 21.12.2018; запропоновано сторонам письмово висловити правову позицію по суті спору з урахуванням постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.10.2018 по справі №905/147/18; надати суду статутні документи, актуальні на дату слухання справи.

Підготовче засідання неодноразово відкладалось. Строк підготовчого провадження продовжувався на 30 днів. Склад суду змінювався.

У своїй заяві від 19.12.2018 б/н, що надійшла до суду 26.12.2018 за вх. № 26067/18, позивач, ТОВ «Шахтарськтранс», наголосив на тому, що його правова позиція не змінилася, позовні вимоги підтримано в повному обсязі на тих підставах, що викладені у позовній заяві. Також позивач просив здійснювати розгляд справи без участі його представника та за наявними матеріалами справи.

У письмових поясненнях №11/19 від 14.01.2019, що надійшли до суду 17.01.2019 за вх. № 1036/19, відповідач, ТОВ «Збагачувальна фабрика № 105», підтримує свої заперечення проти задоволення позову повністю та вказує на необґрунтованість та недоведеність пред`явлених до стягнення сум, вважає розрахунок пені та штрафу таким, що суперечить умовам договору. Також зауважує, що п.3.1.3. договору встановлено порядок повернення майна зі зберігання, відповідно до якого позивач зобов`язаний надати відповідачу письмову заявку із зазначенням залізничних реквізитів вантажоотримувача. Втім, позивачем до матеріалів справи не надано ані копій зазначених заявок, ані доказів їх направлення/вручення відповідачу. Натомість у матеріалах справи містяться листи з доказами надсилання/вручення, які відповідач неодноразово надсилав на адресу позивача із проханням надати залізничні реквізити для відвантаження вугільного концентрату. Таким чином, ТОВ «Збагачувальна фабрика № 105» наполягає на відмові у задоволенні позовних вимог ТОВ «Шахтарськтранс» за недоведеністю підстав.

На виконання вимог ухвали від 25.03.2019 позивачем разом з поясненнями від 11.04.2019 вих. № 49/04-19 подано суду копію акту приймання-передачі концентрату від 30.06.2017 та копію Реєстру вагонів відвантаженої ТОВ «Шахтарськтранс», які долучено до матеріалів справи.

Ухвалою від 06.05.2019 закрито підготовче провадження у справі № 905/147/18; призначено розгляд справи по суті на 21.05.2019; явка уповноважених представників сторін обов`язковою не визнавалась.

В судове засідання, що відбулось 21.05.2019, позивач та відповідач своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому порядку.

Враховуючи, що явка уповноважених представників сторін обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у цьому судовому засіданні за відсутністю представників позивача та відповідача за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що 27.03.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна фабрика № 105" (зберігач, відповідач) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Шахтарськтранс" (поклажодавець, позивач) укладено договір зберігання № 25/111, за умовами якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на зберігання вугільну продукцію в кількості, асортименті, з якісними характеристиками та в порядку і на умовах, визначених цим договором (пункти 1.1, 1.2).

Відповідно до пункту 2.3 договору приймання-передача вугілля на/зі зберігання відбувається шляхом його передачі однієї стороною іншій та складанням відповідного акта приймання-передачі. В акті приймання-передачі зазначається кількість, якісні показники майна, що передається, місце, де відбудеться зберігання майна.

Акт приймання-передачі вугілля, що складається сторонами при передачі поклажодавцем вугілля на зберігання зберігачу, містить дані щодо кількісних та якісних характеристик вугілля та при поверненні вугілля поклажодавцю зі зберігання зберігач зобов`язаний повернути вугілля за якісними та кількісними характеристиками, що вказані в акті приймання-передачі вугілля (пункт 2.4 договору).

Згідно з пунктом 2.7 договору партія вугілля відвантажується після відбору об`єднаної проби (згідно з пунктом 6.4 ДСТУ 4083-2012). За результатами лабораторних випробувань об`єднаної проби оформлюється посвідчення про якість/сертифікат якості вугілля в партії.

У пункті 3.1.3 договору сторони визначили, що зберігач, після отримання листа від поклажодавця, зобов`язаний протягом 2 робочих днів здійснити відвантаження частини або усього майна, що знаходиться на зберіганні, в залізничні вагони та забезпечити відправлення вагонів залізницею на адресу вантажоотримувача, що вказаний у письмовій заявці поклажодавця. Інші дані необхідні для забезпечення відправлення майна залізницею надаються поклажодавцем в письмових заявках.

За умовами пунктів 5.4, 5.5 договору, приймання вугілля за кількістю та якістю здійснюється відповідно до умов Інструкції "О порядке приемки продукции производственно-технического назначения и товаров народного потребления по количеству", затвердженої Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 № П-6 зі змінами та доповненнями та Інструкції "О порядке приемки продукции производственно-технического назначения и товаров народного потребления по качеству", затвердженої Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 № П-7 зі змінами та доповненнями. Кількість та якість вугілля, яке надійшло від поклажодавця та прийняте зберігачем на умовах цього договору, відображається в актах приймання-передачі вугілля.

Відповідно до пункту 3.1.4 договору зберігач зобов`язався відшкодувати усі витрати, збитки поклажодавця, що понесені внаслідок відвантаження зберігачем неякісного майна, що підтверджене згідно з умовами Інструкції "О порядке приемки продукции производственно-технического назначения и товаров народного потребления по качеству", затвердженої Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 № П-7 зі змінами та доповненнями.

Також умовами договору визначено, що у випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього договору, сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні законодавством (пункт 7.1); порушення договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору (пункт 7.2); за кожен день прострочення виконання зберігачем обов`язку щодо відвантаження майна (всього або частини) залізницею за письмовою заявкою поклажодавця, зберігач сплачує на користь поклажодавця неустойку у вигляді пені в розмірі 0,1 % від вартості майна, що встановлюється на рівні ціни, що міститься в договорі на поставку вугілля та/або специфікації до такого договору, що укладені між поклажодавцем та третьою особою (пункт 7.5); зберігач відшкодовує поклажодавцю усі збитки, що понесені останнім внаслідок невиконання або неналежного виконання зберігачем свого обов`язку, що міститься в пункті 3.1.3 цього договору, щодо строків відвантаження майна (всього чи його частини), якісних характеристик та кількості майна (пункт 7.6); у разі недотримання зберігачем вказівок поклажодавця, що містяться в письмових заявках на відвантаження майна, зберігач сплачує на користь поклажодавця штраф у розмірі 10 % від вартості майна, що підлягало відвантаженню за ціною встановленою в порядку, визначеному для визначення розміру пені в пункті 7.5 цього договору (пункт 7.7).

За змістом пункту 9.2 договору він набирає чинності з дати його підписання та закінчується 31.12.2017. Через тридцять один календарний день поклажодавець має право передати у власність зберігача майно згідно з актом приймання-передачі. У разі відмови поклажодавця протягом 3-х календарних днів після закінчення договору забрати майно, зберігач не має права на свій розсуд розпорядитися збереженим майном і договір вважається продовженим на один рік.

Відповідно до акта приймання-передачі концентрату (продуктів збагачення) від 31.03.2017 ТОВ "Шахтарськтранс" передало, а ТОВ "Збагачувальна фабрика № НОМЕР_1 " прийняло на зберігання концентрат марки ДГ 0-100 у кількості 5536 т (зола 22,1 %, волога 11,5 %); концентрат марки Г (Г2) 0-100 у кількості 10654 т (зола 22,4 %, волога 11,2 %).

Згідно з актом приймання-передачі концентрату (продуктів збагачення) від 30.06.2017 на підставі договору зберігання від 27.03.2017 № 25/111 зберігач (ТОВ "Збагачувальна фабрика № 105") передав, а поклажодавець (ТОВ "Шахтарськтранс") прийняв концентрат марки ДГ 0-100 у кількості 475,316 т; концентрат марки Г (Г2) 0-100 у кількості 6883,744 т. Додатком до цього акта є реєстр вагонів відвантажених на адресу ТОВ "Шахтарськтранс" згідно з договором зберігання від 27.03.2017 № 25/111 (Том 2, а.с.71).

У претензії від 28.07.2017 № 1 ТОВ "Шахтарськтранс" заявило до ТОВ "Збагачувальна фабрика № 105" вимогу про виплату збитків у розмірі 1.877.115,25 грн., завданих позивачу внаслідок повернення зі зберігання вугільного концентрату гіршого за якісними показниками ніж той, що приймався на зберігання.

Претензія не була задоволена відповідачем, внаслідок чого позивач звернувся до господарського суду з цим позовом.

Предметом спору у цій справі є стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 3.327.339,54 грн., що виникли внаслідок відвантаження вугільного концентрату гіршої якості ніж було прийнято на зберігання, пені 6.553.712,00 грн. та штрафу 3.561.800,00 грн.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності (ст.86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 67, ч. 4 ст. 179 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За своєю правовою природою договір №25/111 від 27.03.2017, на який позивач посилається як на підставу своїх вимог, є договором зберігання та підпадає під правове регулювання глави 66 Цивільного кодексу України, відповідно до якої договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Стаття 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності, виконуються на підставі договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України відносно обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 942 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. (ч. 1 ст. 950 Цивільного кодексу України).

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача санкцій (неустойки), передбачених п. 7.5, п. 7.7 договору зберігання.

За приписами статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями в розумінні цього кодексу є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення їм прав здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею).

За містом ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.5 договору за кожен день прострочення виконання зберігачем обов`язку щодо відвантаження майна (всього або частини) залізницею за письмовою заявкою поклажодавця, зберігач сплачує на користь поклажодавця неустойку у вигляді пені в розмірі 0,1 % від вартості майна, що встановлюється на рівні ціни, що міститься в договорі на поставку вугілля та/або специфікації до такого договору, що укладені між поклажодавцем та третьою особою.

Згідно п. 7.7 договору у разі недотримання зберігачем вказівок поклажодавця, що містяться в письмових заявках на відвантаження майна, зберігач сплачує на користь поклажодавця штраф у розмірі 10 % від вартості майна, що підлягало відвантаженню за ціною встановленою в порядку, визначеному для визначення розміру пені в пункті 7.5 цього договору.

Як вже було встановлено судом, у п. 3.1.3 Договору сторони визначили порядок повернення позивачу майна, що зберігається, згідно до якого останній повинен надати відповідачу вимогу (заявку) та зазначити реквізити для можливості відвантаження продукції отримувачу.

Саме таку письмову вимогу стосовно кількості та якості продукції повинен виконати відповідач.

Позивач у позовній заяві вказував, що ним було надіслано на адресу відповідача як зберігача листа-заявку № 235/04-09 від 07.04.2017, який отримано зберігачем цього ж дня. Цим листом поклажодавець просив відвантажити у квітні 2017 року вугільний концентрат у кількості 16190 тон.

Проте доказів наявності такої вимоги про повернення майна матеріали справи не містять, позивачем до матеріалів справи не надано ані копій зазначеної заявки, ані доказів її направлення/вручення відповідачу.

Отже судова колегія вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин пред`явлення відповідачу вимоги стосовно кількості продукції, що підлягала поверненню у квітні 2017 року та факту порушення відповідачем умов договору.

Крім того суд враховує, що при розрахунку пені та штрафу позивач визначає загальну вартість майна застосовуючи такі вихідні дані: вартість майна 2200,00 грн./тона, кількість майна 16190 тон. При цьому позивач, при визначенні вартості майна посилається на договір поставки вугілля № 111/13 від 06.06.2017, що був укладений між позивачем та ПАТ «Центренерго».

Відповідно до п. 7.1 договору № 111/13 від 06.06.2017 ціна однієї тони вугілля, що поставляється за цим договором, становить 2000,00 грн. без ПДВ.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 07.09.2017 до договору № 111/13 від 06.06.2017 ціна однієї тони вугілля, що відвантажено на умовах цього договору після 07.09.2017 становить 2200 грн. без ПДВ.

Пеня позивачем розрахована та пред`явлена до стягнення з відповідача за період з 01.05.2017 по 31.10.2017.

Таким чином, позивачем не обґрунтовано застосовано ціну однієї тони вугілля, встановлену після 07.09.2017 на рівні 2200 грн. без ПДВ, при розрахунку санкцій з 01.05.2017.

Також, відповідно до п. 7.1 договору № 111/134 від 06.06.2017 ціна однієї тони вугілля встановлюється за одну тону при визначених у п.6.1 договору базових показниках якості. Згідно п.6.1 цього договору, зокрема, базова волога становить 8,9%.

У п.7.2 цього договору встановлено, якщо фактичні якісні показники вугілля відрізняються від встановлених у п.6.1 базових показниках, ціна однієї тони вугілля визначається з врахуванням знижок. Так, за показниками вологи до ціни застосовується знижка 1,3% за відхилення в межах діапазону від 8,9 % до 12,0%.

Таким чином, застосування позивачем договірної ціни, встановленої на базові показники вугілля є безпідставним.

Отже, суд вважає слушними зауваження відповідача до наданого позивачем розрахунку пені та штрафу. Позивачем доводи відповідача не спростовані, обґрунтованість поданого розрахунку вимог не доведена.

Щодо вимог про стягнення з відповідача збитків.

Зміст позовної вимоги не містить конкретизації позивачем характеру понесених ним збитків, а саме визначення, чи понесені позивачем реальні збитки, або упущену вигоду.

Відповідно до положень статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту права.

Статтею 225 Господарського кодексу України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. Особа, яка вимагає відшкодування збитків зобов`язана довести факт порушення господарського зобов`язання контрагентом, наявність та розмір понесених збитків, причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням та збитками.

З огляду на положення ст. 22 Цивільного кодексу України та ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України, а також на характер вимог позивача вбачається, що пред`явлені до стягнення з відповідача збитки мають характер не реальних збитків, а неодержаних доходів позивачем.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

У відповідності до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним.

Отже, саме на позивача покладено обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

Як вже зазначалось судом, у п. 3.1.3 договору зберігання сторони визначили порядок повернення позивачу майна, що зберігається, згідно до якого останній повинен надати відповідачу вимогу та зазначити реквізити для можливості відвантаження продукції отримувачу.

Саме таку письмову вимогу стосовно кількості та якості продукції повинен виконати відповідач.

Проте доказів наявності вимоги про повернення майна матеріали справи не містять, факт її наявності відповідач заперечує.

Пунктом 14 Інструкції "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів суспільного споживання за якістю", затвердженої Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 р. №7, дотримання якої в Договорі є обов`язковим, визначений порядок приймання продукції за якістю.

Прийняття продукції по якості та комплектності здійснюється в точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, Основними та Особливими умовами поставки, іншими обов`язковими для сторін правилами, а також по супровідним документам, які посвідчують якість та комплектність продукції, що поставляється (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення про якість, рахунок-фактура, специфікація тощо). Відсутність вказаних супровідних документів або деяких з них не призупиняє прийом продукції. У разі відсутності необхідних документів покупець складає акт про фактичну якість та комплектність продукції і зазначає, які документи відсутні.

Акт повинен бути складений в день закінчення приймання продукції за якістю і комплектністю (п. 2.9. Інструкції).

Отже, належним доказом повернення відповідачем позивачу вугілля якості гіршої ніж та, якої було прийнято вугілля на зберігання є акт про фактичну якість і комплектність продукції, складений у порядку встановленому Інструкцією П-7.

У пункті 2.7 договору зберігання сторони також обумовили, що партія вугілля відвантажується після відбору об`єднаної проби (згідно з пунктом 6.4 ДСТУ 4083-2012). За результатами лабораторних випробувань об`єднаної проби оформлюється посвідчення про якість/сертифікат якості вугілля в партії.

Разом з тим, під час приймання зі зберігання вугільної продукції, в порушення умов п. 5.4, п. 5.4.1 Договору, акту про фактичну якість продукції, що надійшла, відповідно до умов Інструкції П-7, та акти про відбір проб у встановленому порядку не складалось. Протилежного матеріали справи не містять.

На вимогу суду позивачем було надано підписаний сторонами акт приймання-передачі концентрату від 30.06.2017, додатком до якого є реєстр вагонів відвантаженої згідно договору зберігання продукції, у якому зафіксовані кількісні та якісні характеристики вугільного концентрату, переданого зі зберігання.

У той же час, сам по собі реєстр вагонів відвантаженої зі зберігання продукції не є актом про фактичну якість продукції та не є належним доказом повернення товару зі зберігання якістю гіршою ніж прийнято було на зберігання.

Суд враховує, що при передачі вугілля на зберігання за актом від 31.03.2017 сторонами відповідний реєстр не складався, акт про передачу вугілля на зберігання містить лише загальні відомості щодо якісних характеристик всього обсягу переданої на зберігання продукції по показникам зола та волога.

Також в матеріалах справи відсутній акт про відбір об`єднаної проби та відсутні докази лабораторних випробувань об`єднаної товарної проби, що повинно було бути оформлено посвідченням про якість вугілля в партії. Крім цього, в матеріалах справи відсутній і сертифікат якості вугілля.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. (ст.ст. 73 - 80 ГПК України). Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду (ч.1 ст. 14 ГПК України).

Таким чином, неналежна якість спірного вугілля не підтверджена позивачем належними та допустимими доказами по справі, передбаченими сторонами в договорі, а акт приймання-передачі концентрата (продуктів збагачення) від 30.06.2017 з реєстром вагонів не є такими доказами, оскільки не відповідають умовам укладеного сторонами договору зберігання, зокрема тим нормативним документам, застосування яких сторони передбачили в договорі. Зокрема позивачем не було доведено виконання ним належним чином умов договору про направлення заявки відповідачу про повернення майна зі зберігання, а також про прийняття продукції за якістю у відповідності з вимогами Інструкції П-7, обов`язкового виклику представника відповідача та його присутності при перевірці спірного вугілля.

Також, позивачем розрахунок суми збитків складений з порушенням умов договору зберігання № 25/111 від 27.03.2017 та положень ст. 949 Цивільного кодексу України.

Так, позивач здійснює розрахунок за показниками якості вугільного концентрату зола, волога, леткі. При цьому, відповідно до останньої графи («сума по ціні 2200 грн.»), показник «леткі» є також визначальним у формуванні ціни, у той час як відповідно до акту приймання-передачі концентрату від 31.03.2017 на зберігання передавався концентрат за показниками зола та волога.

Також позивачем не обґрунтовано підстави для застосування при розрахунку збитків відносно поверненого вугільного концентрату у квітні 2017 року ціни вугілля за тону на рівні 2200,00 грн., встановленої додатковою угодою № 1 від 07.09.2017 до договору № 111/13 від 06.06.2017 між позивачем та ПАТ «Центренерго», та без врахування умов п. 7.2 та п.7.2.3 цього договору.

Отже, суд дійшов висновку про недоведеність умов для виникнення відповідальності за завдання збитків та їх розмір, що зумовлює відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

З огляду на матеріали справи та норми чинного законодавства суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог повністю.

Судові витрати у справі покладаються у відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України на позивача.

Керуючись ст.ст. 73 86, 91, 123, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати за розгляд справи покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржено до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня підписання повного тексту у порядку, передбаченому Розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 28.05.2019.

Головуючий суддя Н.В. Величко

Суддя П.В. Демідова

Суддя Я.О. Левшина