СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2019 р. Справа № 905/2398/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Шевель О.В.

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Маріупольської міської ради (вх. № 1050 Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 27.02.2019 у справі №905/2398/18, ухвалене у приміщенні Господарського суду Донецької області суддею Паляницею Ю.О., дата складення повного тексту рішення - 04.03.2019,

за позовом Маріупольської міської ради, Донецька область, м. Маріуполь

до фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталі Павлівни, Донецька область, м.Маріуполь

про стягнення заборгованості

встановила:

У грудні 2018 року позивач звернувся до Господарського суду Донецької області з позовною заявою, в якій просив стягнути з фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталі Павлівни на користь Маріупольської міської ради внесок за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою № 351-001 від 01.12.2016 у розмірі 37848,00 грн, а також пеню у розмірі 5704,16 грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 27.02.2019 у справі №905/2398/18 відмовлено в позові повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Маріупольська міська рада звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 27.02.2019 у справі №905/2398/18 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, оскільки не враховано, що договір щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою № 351-001 від 01.12.2016 є дійсним, його умови обов`язкові до виконання сторонами. Позивач вважає, що за наявності дійсного паспорта прив`язки на тимчасову споруду, що є об`єктом договору про пайову участь №351-001 та доданий до апеляційної скарги, відповідач зобов`язаний виконати умови договору та сплатити суму, визначену в договорі. Також, скаржник вважає, що судом помилково зроблений висновок щодо укладення спірного договору не внаслідок вільного волевиявлення сторін, а на виконання нормативного акту органу місцевого самоврядування, адже укладенню цього договору передує процедура узгодження суб`єкта господарювання щодо встановлення тимчасової споруди на землі, що знаходиться у розпорядженні територіальної громади, і розпочинаючи таку процедуру, відповідач діяв за власною волею.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.04.2019 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 16.05.2019 о 16:15 год.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.05.2019 відкладено розгляд справи на 04.06.2019 о 17-00 годині та відмовлено в усному клопотанні позивача про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції з огляду на графік роботи Донецького апеляційного суду (м. Маріуполь) (з 8:00-17:00).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.05.2019 відмовлено у письмовому клопотанні позивача про проведення судового засідання, що відбудеться о 17-00 годині 04.06.2019 в режимі відеоконференції також з огляду на графік роботи Донецького апеляційного суду (м. Маріуполь) (з 8:00-17:00).

Також ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.05.2019 відмовлено у письмовому клопотанні відповідача про проведення судового засідання, що відбудеться о 17-00 годині 04.06.2019 в режимі відеоконференції у Донецькому апеляційному суді (м. Маріуполь) з аналогічних підстав.

В судове засідання 04.06.2019 сторони не з`явились, однак, зазначене не перешкоджає закінченню апеляційного провадження в даному судовому засіданні, з огляду на достатність матеріалів справи для вирішення даного спору, заслуховування позиції Маріупольської міської ради у попередньому судовому засіданні, та на те, що явка сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась.

Відповідно до частини 1 статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, встановила наступне.

10.11.2016 року фізична особа-підприємець Тимофєєва Н.П . звернулась до Голови Комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м.Маріуполя Маріупольської міської ради з заявою про користування об`єктами благоустрою, з якої вбачається, що відповідач просить розглянути можливість користування об`єктами благоустрою в місці розміщення тимчасової споруди на вул. М. Грушевського (60 років СРСР), на земельній ділянці СТС Ц-п-3-035 (а.с. 11 т.1). В заяві зазначено, що бажаний строк розміщення тимчасової споруди з 01.12.2016 по 01.12.2017.

01.12.2016 між позивачем та відповідачем укладений договір щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою за № 351-001 від 01.12.2016 (а.с. 10 т.1).

Відповідно до п. 1.1. договору відповідач висловив намір розташувати на території м. Маріуполь тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності, за адресою: вул. М. Грушевського (№ Ц п-з 035) в Центральному районі м. Маріуполя, для торгівлі (хлібобулочними виробами), що є власністю відповідача та погоджується на пайову участь (внесок) у користуванні об`єктів благоустрою м. Маріуполь, які будуть використані (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

За умовами договору площа об`єктів благоустрою м. Маріуполь, за використання яких здійснюється плата (внесок) за пайову участь в користуванні об`єктів благоустрою, складає 19 квадратних метрів.

Пунктами 1.3, 2.1.1 договору сторони врегулювали зобов`язання відповідача прийняти участь у пайової участі (внесок) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь та перерахувати на рахунок позивача кошти на їх утримання з призначенням платежу: плата за пайову участь (внесок) в користуванні об`єктом благоустрою м. Маріуполь.

Розмір пайової участі (внеску) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь з розрахунку на рік сторони встановили на рівні 18924 грн., із визначенням щомісячного розміру пайової участі (внеску) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполя на рівні 83 грн. за один квадратний метр площі об`єктів благоустрою, які будуть використані (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності (п.1.4).

Згідно з п. 1.5. договору плата за пайову участь (внесок) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь здійснюється відповідачем: при розрахунку єдиним платежем - протягом двадцяти календарних днів після підписання Договору, при розрахунку рівномірно протягом року - до 10-го числа місяця, наступного за звітним.

У відповідності до п. 3.2 договору сторони врегулювали відповідальність відповідача за несвоєчасну сплату внеску, передбаченого у розділі 1 договору, у вигляді пені у розмірі 120 відсотків облікової ставки НБУ за кожен день прострочення сплати від суми несплаченого платежу.

Також учасники договірних відносин зазначили, що у разі двомісячної несплати пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою Договір розривається в односторонньому порядку (п.3.4).

Сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє з 1 грудня 2016 року до 1 грудня 2017 року (п.4.1,4.3). Відповідно до п. 4.2. Договору строк дії договору щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою - один рік та продовжується автоматично на строк один рік за відсутності підтверджених фактів систематичного (більше трьох) порушення протягом останнього календарного року.

Згідно із п. 5.2 договору сторони встановили право для кожного учасника договору на його розірвання з повідомленням іншої сторони за 30 календарних днів. Сторони визначили, що одностороння зміна умов або одностороння відмова від договору неприпустима, крім випадків, передбачених Положенням про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності (п.5.3). У разі припинення діяльності або відмови у розміщенні тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності пайовий внесок не повертається.

11 грудня 2018 року позивач звернувся до відповідача з вимогою №26.6.5-69094-26.6.5.2 про погашення заборгованості, проте зазначена вимога залишилася без виконання з боку відповідача.

Отже, не виконання відповідачем умов договору щодо сплати внесків за пайову участь в користуванні об`єктом благоустрою за договором від 01.12.2016 №351-001 стало підставою для звернення Маріупольської міської ради з даним позовом до Господарського суду Донецької області.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції зазначено, що право розміщення тимчасової споруди юридично закріплюється шляхом оформлення паспорта прив`язки; матеріали справи докази оформлення паспорту прив`язки на ім`я відповідача щодо будь-якої тимчасової споруди не містять, тому право розміщення фізичною особою-підприємцем Тимофєєвою Наталею Павлівною тимчасової споруди на території міста Маріуполь юридично не закріплено; відсутність доказів розміщення на спірній земельній ділянці тимчасової споруди, на думку суду першої інстанції, унеможливлює виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою №351-001 від 01.12.2016р. у розмірі 37848 грн.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України констатовано що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 628 ЦК України також передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до компетенції міських рад відноситься встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність. Згідно із ст.40 зазначеного Закону, виконавчі органи забезпечують організацію благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Згідно із ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів" та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженому Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 N 244.

Згідно із ст. 15 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" власник тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, розташованої на території об`єкта благоустрою державної та комунальної власності, зобов`язаний забезпечити належне утримання прилеглої до тимчасової споруди території або може брати пайову участь в утриманні цього об`єкта благоустрою на умовах договору, укладеного із підприємством або балансоутримувачем. Фінансування заходів з благоустрою населених пунктів, утримання та ремонт об`єктів благоустрою здійснюється за рахунок коштів їх власників або користувачів, якщо це передбачено умовами відповідних договорів, а також за рахунок пайових внесків власників тимчасових споруд, розміщених на території об`єкта благоустрою, інших передбачених законом джерел фінансування (ст. 36 зазначеного Закону).

На виконання приписів Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" 28 вересня 2016 року Маріупольською міською радою рішенням від 28.09.2016 р. №7/11-729 затверджено "Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності". За змістом вказаного Положення, діючого на час підписання між сторонами спірного договору, порядок користування об`єктом благоустрою передбачав подання суб`єктом господарювання відповідної заяви до Комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя.

Як зазначалось, відповідач звернулася з такою заявою 10 листопада 2016 року.

За змістом п.п. 3.6, 3.7 вказаного Положення, після прийняття відповідного рішення, протягом 5 робочих днів суб`єкту господарювання пропонується підписати договір щодо пайової участі в користуванні об`єктами благоустрою за типовою формою наведеною в додатку 5 до Положення та зберігається за останнім право відмовитися від укладання договору.

У відповідності до зазначеного Положення, розміщенню тимчасової споруди передує укладання договору про пайову участь в користуванні об`єктом благоустрою, залишаючи за суб`єктом підприємницької діяльності право розмістити тимчасову споруду протягом строку дії договору.

Як зазначалось, між сторонами укладений договір №351-001 від 01.12.2016, за умовами якого відповідач прийняв на себе зобов`язання взяти пайову участь (внесок) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь та перерахувати на рахунок позивача кошти на їх утримання при розрахунку єдиним платежем - протягом двадцяти календарних днів після підписання договору, при розрахунках рівномірно протягом року - до 10 числа місяця, наступного за звітним (п.1.5 договору).

Таким чином, з огляду на приписи статей 627-629 Цивільного кодексу України, при укладенні договору №351-001 від 01.12.2016 сторони, зокрема відповідач, не був позбавлений права на вільне визначення умов договору, на свій розсуд та з власної волі узгодив умови договору, а тому, в повній мірі погодився зі змістом договору, у тому числі з порядком та умовами здійснення платежів за договором, і визнав умови щодо сплати внесків обов`язковими для виконання, прийнявши на себе ризик настання негативних наслідків невиконання умов договору.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази звернення жодної зі сторін до іншої сторони або до суду з вимогами про зміну або розірвання договору №351-001 від 01.12.2016 протягом його дії.

Тобто, протягом строку дії договору, позивач мав обгрунтовані очікування на отримання грошових коштів від відповідача, який в будь-який час протягом строку дії договору може розмістити тимчасову споруду на земельній ділянці об`єкта благоустрою.

Скаржник посилається на те, що його фінансове становище погіршилося у зв`язку із запровадженням у 2014 році антитерористичної операції на території Донецької області, що стало причиною нерозміщення ним тимчасових споруд за спірним договором. Проте, спірні відносини виникли між сторонами наприкінці 2016 року та відповідач не довів об`єктивних обставин, з яких він уклав договір про пайову участь, в умовах заздалегідь відомої неспроможності на його виконання.

Колегія суддів також зазначає, що приписами ст.204 Цивільного кодексу України, згідно з якими правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, з огляду на неспростування сторонами презумпції правомірності договору №351-001 від 01.12.2016 всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Враховуючи, що обов`язок відповідача щодо сплати за користування об`єктом благоустрою виникає на підставі діючого договору від 01.12.2016 №351-001, колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції стосовно відсутності підстав покладення на відповідача такого обов`язку у зв`язку з відсутністю доказів розміщення на земельній ділянці тимчасової споруди, з огляду також і на те, що договором №351-001 такої умови не визначено.

Тому, висновки позивача щодо порушення відповідачем умов договору №351-001 є законими та обгрунтованими, та таким, що доведені матеріалами справи.

Разом з тим, відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що строк дії договору є істотною умовою договору, який має узгоджуватись шляхом волевиявлення обох сторін.

Відповідно до п. 4.2 договору №351-001, строк дії договору щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою - один рік та продовжується сторонами автоматично на строк один рік за відсутності підтверджених фактів систематичного (більше трьох) порушення протягом останнього календарного року.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача 37848,00 грн, Маріупольська міська рада обгрунтовувала позовні вимоги невиконання відповідачем умов договору протягом 2017 та 2018 років, відповідно, сума позовних вимог складається виходячи із заборгованості за два роки.

Однак, як зазначає Маріупольська міська рада, саме систематичне невиконання відповідачем умов договору №351-001 щодо сплати внесків за користування об`єктом благоустрою і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

А враховуючи доведеність позовних вимог в частині наявності обов`язку відповідача сплачувати внески за договором щодо пайової участі у користуванні об`єктом благоустрою, що встановлено апеляційним господарським судом, колегія суддів вважає, що строк дії договору від 01.12.2016 №351-001 не продовжений на один рік, та припинив свою дію 01.12.2017.

До того ж, відповідно до заяви відповідача про користування об`єктами благоустрою від 10.11.2016 (вх.№19/149-0404), останній просив розглянути можливість користуватись об`єктами благоустрою за адресою: вул. М. Грушевського у м. Маріуполі строком на один рік.

В матеріалах справи відсутні докази продовження терміну користування об`єктами благоустрою за зазначеною адресою на 2018 рік.

Відповідно до ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Виходячи з встановлених п.1.5 договору строків оплати внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою (при розрахунках рівномірно протягом року - до 10 числа місяця, наступного за звітним) з урахуванням порядку обчислення строків, встановленого ст.254 Цивільного кодексу України, останній день оплати внеску за грудень 2016 є 10.01.2017, за січень 2017 - 10.02.2017, за лютий 2017 - 10.03.2017, за березень 2017 - 10.04.2017, за квітень 2017 - 10.05.2017, за травень 2017 - 12.06.2017, за червень 2017 - 10.07.2017, за липень 2017 - 10.08.2017, за серпень 2017 - 11.09.2017, за вересень 2017 - 10.10.2017, за жовтень 2017 - 10.11.2017, за листопад 2017 - 11.12.2017.

Таким чином, враховуючи невиконання відповідачем умов договору щодо пайової участі в користуванні об`єктами благоустрою, обгрунтованим колегія суддів вважає стягнення з відповідача суми заборгованості за період дії договору №351-001 з 01.12.2016 по 01.12.2017, тобто у розмірі 18924,00 грн.

Зазначене є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про стягнення з відповідача 18924,00 грн, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині.

Крім того, позивачем було заявлено про стягнення з відповідача за порушення строків оплати внесків за договором пені у сумі 5704,16 грн, в порядку п.3.2 договору №351-001 від 01.12.2016 року, відповідно до якого у випадку несвоєчасної оплати внесків замовник сплачує пеню в розмірі 120 відсотків облікової ставки НБУ за кожен день прострочення сплати від суми несплаченого платежу.

Відповідно до наданого розрахунку, позивач просив стягнути пеню в розмірі 5704,16 за період з 11.01.2017 по 12.12.2018 (а.с. 15 т.1).

Отже, при перевірці заявленої позивачем до стягнення пені колегією суддів враховується факт припинення строку дії спірного договору - 01.12.2017 та заявлене відповідачем в суді першої інстанції у відзиві на позов клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 2 п.1 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

При цьому, колегія суддів зауважує, що якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до Господарського суду Донецької області з даним позовом - 20.12.2018р. (вхідний штамп на позовній заяві).

Відповідно до ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок пені здійснений позивачем за період з 11 січня 2017р. по 11 грудня 2018р., тобто період нарахування пені визначений без врахування спеціальної позовної давності в один рік.

Враховуючи, що позивач звернувся з даним позовом 20.12.2018, строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені, нарахованої до 19.12.2017 включно, є таким, що пропущений позивачем.

Здійснивши перерахунок пені з дотриманням вимог п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та з урахуванням заяви відповідача про пропуск позивачем встановленої ст. 258 Цивільного кодексу України спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені, колегія суддів дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність вимог в частині стягнення пені у сумі 478,29 грн.

Виходячи з наведеного, позов в частині стягнення пені у сумі 478,29 грн підлягає задоволенню.

У справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) Європейський суд з прав людини констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Керуючись практикою Європейського Суду з прав людини, колегія суддів зазначає, що у Рішенні «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) Високий Суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції у даній справі обставини та докази на їх підтвердження, перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та відповідність рішення нормам процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому підлягає частковому скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.

У відповідності до статті 129 ГПК України, розподіл суми судового збору за подання позову та апеляційної скарги підлягає пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 2 ст. 275, ч.1 ст. 277, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

постановила:

Апеляційну скаргу Маріупольської міської ради задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Донецької області від 27.02.2019 у справі №905/2398/18 скасувати в частині відмови в позові про стягнення з відповідача 18924,00 суми основної заборгованості та 478,29 грн. пені.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким позов в частині стягнення з відповідача суми 18924,00 грн основної заборгованості та 478,29 грн пені задовольнити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталі Павлівни ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Маріупольської міської ради (87500, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Миру, 70 код 33852448) 18924,00 грн. основної заборгованості та 478,29 грн. пені.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталі Павлівни ( АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_1 ) на користь Маріупольської міської ради (87500, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Миру, 70 код 33852448) 784,96 грн. судового збору за подання позову, 1177,44 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Донецької області видати відповідні накази.

Повний текст постанови складено 06.06.2019

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Шевель