РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.05.2019 р.Справа № 910/17034/18

За позовом Фізичної особи-підприємця Фісуненко-Сердюкової Інни

Анатоліївни

до 1) Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія

"ФОРІНТ"

про визнання договору недійсним

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Ліпіна В.В.,

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Фісуненко-Сердюкова Інна Анатоліївна (далі - позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФОРІНТ" (далі - відповідач-2) про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір від 11.04.2018р. укладений з порушенням вимог чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою суду від 26.12.2018 р. відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 24.01.2019 р.

14.01.2019 р. від відповідача-2 надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду та відзив на позовну заяву, у якому відповідач-2 проти позову заперечує.

23.01.2019 р. від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, яким останній заперечує проти позову.

Підготовче засідання 24.01.2019 р. не відбулось у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Зеленіної Н.І.

Ухвалою суду від 29.01.2019 р. викликано учасників справи у підготовче засідання на 13.02.2019 р.

05.02.2019 р. від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 07.02.2019 р. відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.

08.02.2019 р. від позивача засобами електронного зв`язку надійшла заява про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

13.02.2019 р. від позивача засобами електронного зв`язку надійшла заява про відкладення розгляду справи та участь у наступних судових засіданнях представника позивача в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 13.02.2019 р. відмовлено у задоволенні клопотання відповідача -2 від 14.01.2019 р. про залишення позовної заяви без розгляду; відмовлено у задоволенні заяви позивача від 08.02.2019 р. про залучення до участі у справі третіх осіб; продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 20.03.2019 р.

20.03.2019 р. від позивача надійшло клопотання про призначення у справі судової експертизи.

Протокольною ухвалою від 20.03.2019 р. відкладено підготовче засідання на 27.03.2019 р.

27.03.2019 р. від відповідача-1 надійшли заперечення на клопотання про призначення судової експертизи.

У підготовчому засіданні 27.03.2019 р. представник відповідача-2 подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та заперечення на клопотання про призначення судової експертизи.

Протокольною ухвалою від 27.03.2019 р. відмовлено у задоволенні клопотання позивача від 20.03.2019р. про призначення судової експертизи з підстав недоведеності необхідності спеціальних економічних знань, для розгляду даної справи і вирішення спору між сторонами; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.04.2019р.

Судове засідання 10.04.2019 р. не відбулось у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Зеленіної Н.І.

Ухвалою від 22.04.2019 р. сторін викликано у судове засідання на 15.05.2019р.

У судовому засіданні 15.05.2019 р. представник позивача подав заяву про вирішення питання щодо підсудності справи.

Протокольною ухвалою від 15.05.2019 р. відкладено розгляд справи на 22.05.2019 р.

21.05.2019 р. від відповідача-1 надійшли заперечення на заяву позивача від 15.05.2019 р.

22.05.2019 р. від відповідача-2 надійшли заперечення на заяву позивача від 15.05.2019 р.

У судовому засіданні 22.05.2019 р. представник позивача підтримав заяву від 15.05.2019 р. про вирішення питання щодо підсудності справи.

Представники відповідачів заперечили проти задоволення вказаної заяви.

Судом встановлено, що позивач у заяві від 15.05.2019 р. про вирішення питання щодо підсудності справи зазначає, що дана справа підлягає передачі до Господарського суду Херсонської області за підсудністю, оскільки на момент слухання даної справи в суді вже було порушено справу про банкрутство Фізичної особи-підприємця Фісуненко-Сердюкової Інни Анатоліївни у Господарському суді Херсонської області (справа № 923/712/14).

Частиною 4 ст. 10 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Водночас, суд звертає увагу позивача на те, що боржник - ФОП Фісуненко-Сердюкова Інна Анатоліївна, у даній справі має процесуальний статус позивача, і до неї не заявлено жодних вимог, що свідчить про неможливість застосування у даному випаду положень ч. 4 ст. 10 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відтак, протокольною ухвалою від 22.05.2019 р. суд відмовив у задоволенні заяви позивача від 15.05.2019 р. про вирішення питання щодо підсудності справи

Представник позивача у судовому засіданні 22.05.2019 р. підтримав позовні вимоги.

Представники відповідачів проти задоволення позову заперечили.

У судовому засіданні 22.05.2019 р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у травні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю М`ясокомбінат "Ювілейний" звернулося до господарського суду Херсонської області із заявою про порушення справи про банкрутство боржника фізичної особи-підприємця Фісуненко- Сердюкової І.А. , мотивуючи свої вимоги неспроможністю останньої задовольнити на протязі більше трьох місяців вимоги, безспірний розмір яких становить більше трьохсот мінімальних розмірів заробітної плати.

Постановою господарського суду Херсонської області від 18.12.2014 року боржника - ФОП Фісуненко- Сердюкову І.А. визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатора, юсого зобов`язано здійснити ліквідаційну процедуру та подати до суду звіт.

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 16.04.2015 року у справі №923/712/14 визнано вимоги кредиторів до фізичної особи-підприємця Фісуненко-Сердюкової І.А. та затверджено реєстр вимог кредиторів до боржника, у тому числі визнано вимоги АТ "Райффайзен банк Аваль" в розмірі 12 101 094,18 ірн., з яких 8443408,76 грн. -1 черга, 3657685,42 грн. - 3 черга, судові витрати - 2436 грн, - 1 черга.

Кредиторські вимоги АТ "Райффайзен Банк Аваль" до Боржника виникли на підставі Генеральної кредитної угоди №010/03-022/052 від 28.09.2007 року, зі змінами та доповненнями, внесеними додатковими угодами №1 від 06.06.2008року, №2 від 17.09.2008року, №010/03-022/052/3 від 17.03.2009року, №010/03-022/052/4 від 08.12.2009року, №010/03-022/052/5 від 30.04.2010року, №010/03-022/052/6 від 07.12.2010 року, №010/03-022/052/7 від 20.06.2011 року №010/03-022/052/8 від 20.06.2011 року, №010/03-022/052/9 від 16.02.2012року, №010/03-022/052/10 від 05.09.2012року, №010/03-022/052/11 від 28.09.2012року, №010/03- 022/052/12 від 30.10.2012року, №010/03-022/052/13 від 02.04.2013 року №010/03-022/052/14 від 11.04.2014року.

11.04.2018 року між Акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" (Набувач) укладено договір, за умовами якого:

- кредитор зобов`язався передати у власність набувачу права вимоги, вказані в реєстрі кредитних операцій до відступлення, в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, а набувач зобов`язався прийняти від кредитора права вимоги в обсязі та на умовах, що існуватимуть на дату відступлення права вимоги та сплатити кредитору їх вартість (п.2.1. договору):

- вказаний в реєстрі кредитних операцій до відступлення загальний розмір прав вимоги визначений станом на дату укладення цього договору. Розмір прав вимоги, що відступаються(передаються) за цим договором кредитором набувачу, визначається станом на дату відступлення прав вимоги та фіксується в реєстрі відступлених прав вимоги(п.2.2. договору);

- перехід прав вимоги від Кредитора і набуття їх Набувачем у власність відбувається за умови сплати Набувачем Кредитору загальної вартості прав вимоги відповідно до п.п. 3.1, 3.2 договору та з моменту підписання сторонами реєстру відступлених прав вимоги. Реєстр відступлених прав вимоги підписується сторонами у строк не пізніше 3 робочих днів з дня сплати Набувачем кредитору загальної вартості прав вимоги в повному обсязі.

- загальна вартість прав вимоги становить 19000000,00 грн. без ПДВ. Набувач зобов`язаний сплатити Кредитору загальну вартість прав вимоги протягом 3 робочих днів з дня укладення цього договору шляхом безготівкового перерахування грошових коштів в національній валюті України на банківський рахунок кредитора (п.п.3.1., 3.2. договору).

11.04.2018 року між сторонами складено Акт прийому-передачі документації та підписано Реєстр відступлених прав вимоги до вищезазначеного договору.

Відповідно до реєстру відступлених прав вимоги від 11.04.2018 року кредитор передав набувачу права вимоги за наступними правочинами: кредитним договором №014/40/1160 від 19.12.2007 року та генеральною кредитною угодою №010/03-022/052 від 28.09.2007 року в рамках якої укладено: кредитний договір №010/42- 0-1/386 від 20.06.2011 року; кредитний договір №010/42-0-1/387 від 20.06.2011 року.

На виконання п.п. 3.1, 3.2 Договору від 11.04.2018 року ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" на рахунок АТ "Райффайзен Банк Аваль" перераховано 19 000 000,00 грн., що підтверджено платіжним дорученням від 11.04.2018року №221.

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 02.10.2018 року у справі №923/712/14, здійснено заміну кредитора - Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" його процесуальним правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт".

Як вказує позивач, приймаючи рішення про заміну кредитора його процесуальним правонаступником у справі №2923/712/14, Господарський суд Херсонської області виходив із того, що 11.04.2018 року між Акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" укладено договір відступлення права вимоги, що не заперечувалось сторонами договору.

Позивач вважає, що договір відступлення права вимоги підлягає визнанню недійсним з огляду на те, що оспорюваний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Як вказує позивач, за умовами договору про відступлення права вимоги кредитор зобов`язався передати у власність набувачу права вимоги, вказані в реєстрі кредитних операцій до відступлення, а набувач зобов`язався прийняти від кредитора права вимоги в обсязі та на умовах, що існуватимуть на дату відступлення права вимоги та сплатити кредитору їх вартість. Розмір прав вимоги, що відступаються(передаються) за цим договором кредитором набувачу, визначається станом на дату відступлення прав вимоги та фіксується в реєстрі відступлених прав вимоги. Загальна вартість прав вимоги становить 19000000,00 грн. без ПДВ., які набувач зобов`язався сплатити кредитору, протягом 3 робочих днів з дня укладення цього договору шляхом безготівкового перерахування грошових коштів в національній валюті України на банківський рахунок кредитора.

Відповідно до платіжного дорученням від 11.04.2018року №221, набувач перерахував на рахунок кредитора 19000000,00 грн.

Зі змісту реєстру відступлених прав вимоги від 11.04.2018 року до договору про відступлення прав вимоги вбачається, що кредитор відступив набувачу права вимоги за:

1. Генеральною кредитною угодою №010/03-022/052 від 28.09.2007 року в рамках якої укладено: кредитний договір № 010/42-0-1/387 від 20.06.2011 року, заборгованість по якому складається з основної(позичкової) заборгованості - 6 399 024,19 грн.; нараховані проценти за користування кредитом - 2 703 454,80 грн., штрафні санкції - 239 209,88 грн. Одинична вартість права вимоги за вказаним договором, визначена у розмірі - 253 930,00 грн.; кредитний договір № 010/42-0-1/386 від 20.06.2011 року заборгованість по якому складається з основної(позичкової) заборгованості - 1 563 555,00 грн., нараховані проценти за користування кредитом - 616 110,22 грн., штрафні санкції - 108 773,91 грн. Одинична вартість права вимоги за вказаним договором, визначена у розмірі - 55 763,00 грн.;

2. Кредитним договором № 014/40/1150 від 19.12.2007 року заборгованість по якому складається з основної(позичкової) заборгованості - 16 374,30 доларів США; нараховані проценти за користування кредитом - 11 718,31 доларів США; штрафні санкції - 5 491,51 доларів США. Одинична вартість права вимоги за вказаним договором, визначена у розмірі - 21 970,00 грн.

Таким чином, загальна сума заборгованості за кредитними договорами становить 33 584,12 доларів США та 11 630 128,00 грн., а загальна сума одиночної вартості за вказаними кредитними договорами, тобто фактична сума сплачена набувачем кредитору за відступлення права вимоги за вищезазначеними правочинами, становить 331 663,00 грн.

Враховуючи вищезазначене, а також враховуючи визначення та тлумачення термінів "одиночна вартість прав вимоги" і "загальна вартість прав вимоги", зазначених у оспорюваному договорі про відступлення прав вимоги, позивач вважає, що до складу перерахованої набувачем кредитору суми у розмірі 19 000 000,00 грн., входить загальна сума одиночної вартості прав вимоги за кожним окремо взятим кредитним договором (кредитним договором №010/42-0-1/386 від 20.06.2011 року; кредитним договором №010/42-0-1/387 від 20.06.2011 року; кредитним договором №014/40/1160 від 19.12.2007 року), яка становить 331 663,00 грн.

Пунктами 2.4., 2.5. договору відступлення права вимоги визначено, що перехід прав вимоги від Кредитора і набуття їх Набувачем у власність відбувається за умови сплати Набувачем Кредитору загальної вартості прав вимоги відповідно до п. п. 3.1, 3.2 договору та з моменту підписання сторонами реєстру відступлених прав вимоги. Реєстр відступлених прав вимоги підписується сторонами у строк не пізніше З робочих днів з дня сплати Набувачем кредитору загальної вартості прав вимоги в повному обсязі.

З дати відступлення прав вимоги Кредитор перестає бути стороною Кредитних договорів, зазначених в реєстрі відступлених прав вимоги, а Набувач стає виключним та єдиним кредитором за відповідними Кредитними договорами і набуває право вимагати повернення Позичальниками сум заборгованості окремо по кожному з Кредитних договорів в розмірі станом на дату відступлення прав вимоги, зазначеному в реєстрі відступлених прав вимоги. Права вимоги переходять до Набувача в повному обсязі, безвідривно та без можливості зворотного відступлення на користь Кредитора (без регресу).

Відповідно п. 5.1. договору відступлення права вимоги, набувач засвідчив та гарантував, що він є фінансовою стороною, що включена до відповідного державного реєстру фінансових установ, має всі необхідні дозвільні документи, які відповідно до чинного законодавства надають право на надання фінансових послуг.

В свою чергу, за змісту п.5.3. договору відступлення права вимоги вбачається, що кредитор гарантує та засвідчує, що він є банком, що на підставі банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій надає банківські та інші фінансові послуги, а також здійснює іншу діяльність.

За таких обставин, позивач стверджує, що АТ "Райффайзен Банк Аваль" (кредитор/первісний кредитор) передав право вимоги (уступив грошову вимогу) до ФОП Фісуненко-Сердюкової (боржника) в обмін на грошові кошти в сумі 331 663,00 грн., які ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" (набувач/новий кредитор) зобов`язався сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.

Уклавши договір відступлення права вимоги кредитор отримав фінансування у розмірі 331 663,00 грн., а набувач, в свою чергу, укладаючи вказаний договір, набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги.

На думку позивача, вищенаведене, враховуючи суб`єктний склад сторін оспорюваного договору, свідчить про те, що укладений між кредитором та набувачем договір про відступлення права вимоги за своєю юридичною природою є договором факторингу.

Таким чином, позивач зазначає, що спірний договір укладено відповідачами з порушенням вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу, що, відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зумовлює його недійсність.

Відповідачі, заперечуючи проти позову, зазначають, що оспорюваний договір повністю відповідає вимогам чинного законодавства України, а позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими і не відповідають фактичним обставинам справи.

Зобов`язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку./ Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов`язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1077 Кодексу встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

За правилами ст. 1078 Кодексу, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Судом встановлено, що в оспорюваному Договорі відсутні положення, які дають підстави вважати, що за своєю правовою природою він являється саме договором факторингу.

Вказане також підтверджується Висновком науково-правової експертизи №92772 з питань правової природи договорів від 25 березня 2019 року (а.с.199-211).

Водночас, чинним законодавством України визначено таку правову природу договору, як відступлення права вимоги.

Так, відповідно до ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Статтею 512 Кодексу передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 513 Кодексу, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

За правилами ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 515, 516 Кодексу передбачено, що заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 316, 317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Дослідивши оспорюваний Договір, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він являється договором про передання кредитором своїх прав іншій особі (відступлення права вимоги), укладеним в порядку ст. 512 Цивільного кодексу України; зміст Договору не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Сторони при укладенні Договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Також, суд вважає до необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину, за приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 3 статті 228 ЦК України встановлено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Таким чином, для визнання недійсним спірного договору відповідно до вищевказаної норми законодавства, позивач повинен довести, в чому саме полягає невідповідність цього правочину інтересам держави і суспільства, наявність умислу сторін або однієї сторони на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наявність вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін.

Проте, позивачем не доведено невідповідності спірного договору інтересам держави і суспільства та умислу будь-якої зі сторін, а також того, що вказаний правочин завідомо укладався з метою порушення таких інтересів, що унеможливлює визнання його недійсним з цих підстав.

Як встановлено ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 79 Кодексу передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порядку, передбаченому ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає позовні вимоги недоведеними і необґрунтованими, відтак, заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити повністю в задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Фісуненко-Сердюкової Інни Анатоліївни до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФОРІНТ" про визнання договору недійсним

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03.06.2019 р.

Суддя Н.І. Зеленіна