ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/4924/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

О. О. Мамалуй- головуючий, Н. М. Губенко, І. В. Ткач

за участю секретаря судового засідання - В.В. Шпорт,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2019р.

у складі колегії суддів: О. В. Агрикова - головуючий, О. О. Хрипун, М. Г. Чорногуз

та на рішення господарського суду міста Києва від 30.10.2018р.

суддя: Т. В. Васильченко

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль"

до

1. Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

2. Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"

про визнання правочинів недійсними

за участю представників учасників:

позивача: Ціпар С.М .

відповідача-1: Куценко О.В.

відповідача-2: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" (далі - ТОВ "Техно-Магістраль", позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк", відповідач-1) та приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" (далі - ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах", відповідач-2) про визнання правочинів недійсними.

Позовні вимоги мотивовані тим, що договір фінансового лізингу №DNH2FLO6572 від 08.04.2016р., укладений між ТОВ "Техно-Магістраль" та ПАТ КБ "Приватбанк" та договір добровільного страхування наземного транспорту №DNH0UA -16385S2 від 08.04.2016р., укладений між ТОВ "Техно-Магістраль" та ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" не відповідають вимогам чинного законодавства та порушують права та законні інтереси позивача.

Позивач зазначає, що при укладенні оспорюваних договорів він був введений в оману зі сторони відповідачів, зокрема в частині того, що ПАТ КБ "Приватбанк", передаючи майно в лізинг, не був його власником.

Крім того, позивач наголошує на тому, що умовами договору встановлено право лізингодавця змінювати розмір лізингового платежу при коливанні валютного курсу; ПАТ КБ "Приватбанк" відкрив не клієнтський рахунок для сплати позивачем лізингових платежів, а транзитний пасивний рахунок для обліку "іншої кредиторської заборгованості".

Також, позивач вказує, що договір страхування не був направлений на реальне настання правових наслідків, оскільки укладений раніше дати передачі майна в лізинг та оплати страхової суми.

2. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.10.2018р. у справі №910/4924/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2019р., відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ "Техно-Магістраль".

Судові рішення мотивовані не доведенням позивачем наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину, в тому числі з підстав введення позивача в оману відповідачами при укладенні спірних договорів.

Суди попередніх інстанцій, враховуючи норми п. 3.8 договору купівлі-продажу №DNH2FLO6572 від 08.04.2016р., укладеного між ПАТ КБ "Приватбанк" та ТОВ "Новофарм", відповідно до яких перехід до покупця (ПАТ КБ "Приватбанк") права власності на майно відбувається в момент підписання акта, дійшли висновку про перехід до ПАТ КБ "Приватбанк" права власності на майно.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до специфікації та акта №1 прийому-передачі майна від 11.04.2016р. ТОВ "Новофарм" передало, а ПАТ КБ "Приватбанк" прийняло у власність майно (трактор CASE STX 500, НОМЕР_2, 2005 р.в., трактор CASE STX 500, № НОМЕР_3, 2005 р.в.).

Судами попередніх інстанцій не прийняті до уваги положення Порядку відомчої реєстрації та зняття з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.07.2009р. №694 та Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009р. №1200, на які посилається позивач, в обґрунтування своєї позиції, оскільки вказані нормативні акти регулюють та встановлюють обов`язки продавців та покупців транспортних засобів (зняття з реєстраційного обліку, реєстрації транспортного засобу, тощо) і не пов`язують момент реєстрації транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах із набуттям особою права власності на нього.

Крім того, суди зазначають, що рахунок НОМЕР_1 відкрито на підставі укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, про що зазначено безпосередньо в договорі.

Також, суди попередніх інстанцій вказують на те, що встановлення договором права лізингодавця здійснювати коригування лізингових платежів та змінювати розмір винагороди не свідчить про недійсність договору, та враховуючи принцип свободи договору, позивач мав можливість узгодити умови договору, заперечити проти тієї його частини, яка, на його думку, є несправедливою або покладає на нього надмірні зобов`язання або ж взагалі відмовитися від укладання даного договору.

Натомість позивач не лише підписав спірний договір фінансового лізингу без будь-яких зауважень, а й прийняв майно у лізингове користування та користується об`єктами лізингу.

Судами попередніх інстанцій не прийнято до уваги доводи позивача про те, що договір страхування не був направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, так як підписаний сторонами до дати передачі майна в лізинг, оскільки умовами п. 10 договору страхування сторони визначили, що період дії договору встановлюється з 11.04.2016р., строк сплати страхового платежу встановлений 11.04.2016р. (позивач на власний розсуд здійснив вказаний платіж 08.04.2016р.), і саме 11.04.2016р. позивач отримав за актом прийому-передачі майно у лізинг.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ТОВ "Техно-Магістраль" звернулося з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 30.10.2018р., постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2019р. у справі №910/4924/18 та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скарга мотивована тим, що ПАТ КБ "Приватбанк" не набуло у власність об`єкт фінансового лізингу, а саме: трактор CASE STX 500, № НОМЕР_4, 2005 р.в. та трактор CASE STX 500, № НОМЕР_3, 2005 р.в., які передало позивачеві за спірним договором лізингу, що підтверджується відповідними свідоцтвами про реєстрацію.

Власником тракторів є та особа, яку зареєстровано як власника у відповідному Єдиному реєстрі, та якій видано відповідний реєстраційний документ.

Позивач наголошує на тому, що факт реєстрації транспортного засобу є єдиним підтвердженням права власності на нього.

Крім того, позивач зазначає, що коригування суми винагороди лізингодавця, шляхом збільшення її на розмір курсової різниці між національною валютою (гривня) та іноземною валютою (долар США) суперечить правовій природі договору фінансового лізингу.

Також, позивач вказує на неправомірність відкриття Банком банківського рахунку № НОМЕР_1 , оскільки останній не є клієнтським поточним рахунком.

Також, позивач зазначає, що вказаний договір добровільного страхування не направлений на реальне настання правових наслідків.

4. Позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ КБ "Приватбанк" просить відхилити касаційну скаргу позивача, а судові рішення - залишити без змін.

ПАТ КБ "Приватбанк" наголошує на тому, що спірні правочини спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, волевиявлення сторін правочинів є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим положеннями ст. 203 Цивільного кодексу України.

5. Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

08 квітня 2016 року між ТОВ "Техно-Магістраль" (лізингоодержувач) та ПАТ КБ "Приватбанк" (банк) укладено договір фінансового лізингу №DNH2FLО6572 (далі - договір), відповідно до якого банк здійснює придбання у власність у Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Новофарм" (продавець), а потім передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від банка в платне користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу майно відповідно до специфікації (додаток № 1), що є невід`ємною частиною цього договору (далі - майно).

Згідно з п. 1.2 договору на дату укладання цього договору вартість майна становить: 3 365 730,00 грн., ПДВ 673 146,00 грн., усього до оплати 4 038 876,00 грн.

Пунктом 1.4 договору встановлено, що авансовий платіж лізингоодержувача в рахунок оплати майна становить 413 748,00 грн., що підлягає сплаті у день укладення даного договору фінансового лізингу на рахунок відкритий згідно п.1.5 цього договору.

Відповідно до п. 1.5 договору для здійснення лізингоодержувачем платежів за цим договором банк відкриває рахунок НОМЕР_1.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що вартість майна становить 4 038 876,00 грн. та складається з суми авансового платежу 41 3748,00 грн. та загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого лізингоодержувачу майна, 3 625 128,00 грн. згідно з графіком внесення лізингових платежів, зазначеним в додатку № 2.

Винагороду за отримане в лізинг майно сторони погодили у розмірі 28 % річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, в дату сплати винагороди, якою є 25-е число кожного поточного місяця (п. 2.3.2 договору).

Згідно з п. 3.1 договору, передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно акта прийому-передачі майна зазначеного у додатку № 4, що є невід`ємною частиною цього договору, не пізніше 12 календарних днів після внесення авансового платежу, зазначеного у п.1.4 цього договору, на рахунок зазначений у п.1.5 цього договору. Строк передачі майна може змінюватися в залежності від дотримання продавцем строку постачання майна за договором купівлі-продажу укладеного між банком та продавцем, про що банк попередньо повідомляє лізингоодержувача. З моменту підписання сторонами додатку №4, до лізингоодержувача переходять всі ризики, пов`язані з користуванням і володінням майном (у тому числі ризики, пов`язані з відшкодуванням збитків та шкоди, заподіяних третім особам внаслідок використання майна). З моменту підписання додатку № 4, лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує в повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну в результаті експлуатації майна. Ризик невідповідності майна цілям використання цього майна несе лізингоодержувач.

Майно повинне перебувати в місці експлуатації за адресою лізингоодержувача: 54036, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Очаківська, буд. 1А/1 (п. 3.9 договору).

Пунктом 4.1 договору встановлено, що протягом усього терміну дії цього договору майно є власністю банка.

У пункті 5.1 договору передбачено, що лізингоодержувач після укладання цього договору зобов`язується укласти зі страховою компанією: приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах", договір страхування строком на один рік, перебіг якого повинен починатися не пізніше дня фактичного отримання лізингоодержувачем майна на відповідальне зберігання згідно п. 9.1 цього договору, або безпосередньо у лізинг. У договорі страхування повинне бути передбачено, що вигодонабувачем за договором є банк, та внесення змін у договір страхування без згоди банку не допускається. За договором страхування майно повинне бути застраховане на суму 4 038 876,00 гривень від наступних ризиків: ДТП за його участю без вини водія, ДТП за його участю за вини водія, незаконне заволодіння ТЗ (угон), протиправних дій третіх осіб, стихійних явищ, падіння предметів, нападу тварин, пожежі, самозаймання. Лізингоодержувач зобов`язується надати банку договір страхування та докази сплати страхового платежу в день підписання акта. З моменту передачі майна у відповідності до додатку № 4, відповідальність за збитки, заподіяні у зв`язку з будь-яким ушкодженням або знищенням майна, покладається на лізингоодержувача. Не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії зазначеного договору страхування лізингоодержувач зобов`язаний продовжити строк його дії на рік у встановленому законом порядку та надати банку докази цього та сплати страхової премії на другий рік. Аналогічним має бути порядок дій лізінгоодержувача зі спливом другого та кожного наступного року дії договору страхування. Загальний строк дії договору страхування повинен бути не меншим, ніж строк дії цього договору.

Відповідно до п.п. 11.1, 11.2 договору строк дії лізингу з дати підписання цього договору до 25.01.2021 року. Цей договір набуває чинності з моменту його підписання.

Додатком №1 до договору фінансового лізингу (специфікація), сторони погодили, що об`єктом фінансового лізингу є: трактор CASE STX 500, № НОМЕР_4, 2005 р.в. вартістю 2 019 438,00 грн. та трактор CASE STX 500, № НОМЕР_3, 2005 р.в. вартістю 2 019 438,00 грн.

Судами встановлено, що на виконання умов договору фінансового лізингу, між ПАТ КБ "Приватбанк" (покупець) та ТОВ "Новофарм" (продавець) укладено договір купівлі-продажу майна №DNH2FLO6572 від 08.04.2016р. відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупця майно, а покупець зобов`язується сплатити та належним чином прийняти майно, відповідно до умов цього договору.

Згідно з п. 1.3., п. 1.4 договору купівлі-продажу майна №DNH2FLO6572 від 08.04.2016р. покупець здійснює покупку майна для передачі у фінансовий лізинг ТОВ "Техно-Магістраль" (лізингоодержувач), відповідно до договору фінансового лізингу №DNH2FLO6572 від 08.04.2016р., укладеного між лізингоодержувачем та покупцем. Адреса постачання: передача майна буде здійснюватися за адресою лізингоодержувача: 54036, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Очаківська, буд. 1А/1.

Пунктами 3.4, 3.8. договору купівлі-продажу майна встановлено, що приймання майна оформляється актом прийому-передачі, що є невід`ємною частиною договору, перехід до покупця права власності на майно відбувається в момент підписання акта.

Судами встановлено, що майно за актом прийому-передачі майна від 11.04.2016р. передано від ТОВ "Новофарм" до ПАТ КБ "Приватбанк".

Крім того, судами встановлено, що 11.04.2016р. між ПАТ КБ "Приватбанк та ТОВ "Техно-Магістраль" підписано акт прийому-передачі майна, за яким ТОВ "Техно-Магістраль" прийняло у лізинг майно (трактор CASE STX 500, № НОМЕР_4, 2005 р.в. вартістю 2 019 438,00 грн., трактор CASE STX 500, № НОМЕР_3, 2005 р.в. вартістю 2 019 438,00 грн.).

На виконання умов п. 5.1 договору фінансового лізингу, 08.04.2016 р. між ТОВ "Техно-Магістраль" (страхувальник) та ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" (страховик) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №DNH0UA-16385S2, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користування та розпорядженням наземним транспортним засобом (трактор CASE STX 500, НОМЕР_2, 2005 р.в., трактор CASE STX 500, НОМЕР_3, 2005 р.в.), що належить йому на правах власності, повного господарського відання, оперативного управління або інших законних підставах.

6. Норми права та мотиви, з яких виходить Верховний Суд при прийнятті постанови

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Положеннями ст. ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України передбачена недійсність правочинів з вадами волі, коли волевиявлення учасника правочину не відповідає його внутрішній волі, у тому числі якщо внутрішня воля сторони сформувалася невірно під впливом обману. Суд враховує, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом обману необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Тобто особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману та наявність умислу в діях її контрагента, а й істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Позивач звертаючись з даним позовом зазначає, що при укладенні оспорюваних договорів він був введений в оману зі сторони відповідачів, зокрема в частині того, що ПАТ КБ "Приватбанк", передаючи майно в лізинг, не був його власником.

Стаття 329 ЦК України передбачає, що юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

У статті 334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з п 1.1. договору банк здійснює придбання у власність у ТОВ "Новофарм", а потім передає лізингоодержувачу, а лізингодержувач приймає від банка в платне користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, майно.

Тобто, відповідно до договору фінансового лізингу банк повинен придбати для лізингоодержувача річ та передати йому в платне користування.

Пунктом 3.8 договору купівлі-продажу передбачено, що перехід до покупця права власності на майно відбувається в момент підписання акта.

Як встановлено судами попередніх інстанцій відповідно до специфікації та акта № 1 прийому-передачі майна від 11.04.2016р. ТОВ "Новофарм" передало, а ПАТ КБ "Приватбанк" прийняв у власність майно.

11.04.2016р. ПАТ КБ "Приватбанк" актом прийому-передачі майна передав ТОВ "Техно-Магістраль" предмет лізингу.

Враховуючи вищевказане та приймаючи до уваги укладений договір купівлі-продажу №DNH2FLO6572 від 08.04.2016р. Верховний Суд вважає правомірними висновки судів попередніх інстанцій про те, що ПАТ КБ "Приватбанк" на момент передачі предмету лізингу ТОВ "Техно-Магістраль" був власником майна.

Судами попередніх інстанцій правомірно не прийнято до уваги посилання позивача на положення Порядку відомчої реєстрації та зняття з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.07.2009р. №694 та Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номериказані положення регламентують процедуру відомчої реєстрації, перереєстрації, тимчасової реєстрації та зняття з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, здійснення інших заходів, пов`язаних з реєстрацією та веденням обліку машин, та механізм провадження торговельної діяльності у сфері оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, та не пов`язують момент реєстрації транспортного засобу у відповідних органах із набуттям особою права власності на нього.

Крім того, позивач наголошує на тому, що умовами договору встановлено право лізингодавця змінювати розмір винагороди та/або платежів по відшкодуванню інших витрат банку, пов`язаних з виконанням цього договору при коливанні валютного курсу та ПАТ КБ "Приватбанк" відкрив не клієнтський поточний рахунок для сплати позивачем лізингових платежів, а транзитний пасивний рахунок для обліку "іншої кредиторської заборгованості".

Як встановлено судами попередніх інстанцій рахунок № НОМЕР_1 відкрито на підставі укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, про що зазначено безпосередньо в договорі.

Відповідно до Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою Національного банку України від 17.06.2004р. №280, до рахунків 2909 відносяться рахунки "інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку".

Згідно з п. 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Національного банку України від 12.11.2003р. № 492, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки.

Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до п. 7.1.2 ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.

Тобто грошовими коштами, які надходять на такий рахунок клієнт має право розпоряджатися, та оскільки за договором фінансового лізингу лізингоодержувач зобов`язується сплачувати лізингові платежі лізингодавцю, відсутні підстави відкривати саме клієнтський поточний рахунок.

Сторонами в договорі передбачено саме такий порядок виконання лізингоодержувачем зобов`язання. Цей порядок не впливає на чинність договору та не суперечить чинному законодавству.

Підпунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Тобто, вказана стаття дозволяє сторонам вільно визначатися з іншими витратами лізингодавця, які на їх розсуд мають бути включені до складу лізингових платежів, оскільки безпосередньо пов`язані з виконанням договору.

Коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України.

Згідно з п. 2.3.2 лізингоодержувач сплачує банку винагороду за користування майном у розмірі 28% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, в дату сплати винагороди, якою є 25-е число кожного поточного місяця.

Пунктом 2.4 договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір винагород та/або платежів по відшкодуванню інших витрат банку, пов`язаних з виконанням цього договору при зміні кон"юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання цього договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); збільшенні ставок, діючих на момент укладання цього договору податків, зборів та інших передбачених чинним законодавством України платежів, що мають відношення до майна або визначення розміру лізингової плати. При цьому банк направляє лізингоодержувачу письмове повідомлення про зміну розміру винагород та/або платежів по відшкодуванню інших витрат банка протягом 7 календарних днів з дати зміни процентної ставки. Збільшення розміру винагород та/або платежів по відшкодуванню інших витрат банка, пов`язаних з виконанням цього договору у вищевказаному порядку можливо в межах кількості пунктів, на які збільшилася ставка НБУ, розмір відшкодувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

У пункті 2.3.2, п. 2.4 договору фінансового лізингу №DNH2FLО6572 від 08.04.2016р передбачено розмір винагороди та підстави її збільшення банком в односторонньому порядку.

Умовами договору фінансового лізингу не встановлено формули обрахунку збільшення розміру винагороди, однак вказане є підставою для внесення змін до договору, відмови в задоволенні позову про стягнення такої винагороди, та не свідчить про недійсність договору фінансового лізингу.

Оскільки судами попередніх інстанцій не встановлено наявності підстав для визнання спірного договору фінансового лізингу №DNH2FLО6572 від 08.04.2016р. недійсним, судами правомірно відмовлено позивачеві у задоволенні позовних вимог у частині визнання недійсним договору фінансового лізингу №DNH2FLО6572 від 08.04.2016р.

Також, позивач вказує на те, що договір страхування не був направлений на реальне настання правових наслідків, оскільки укладений та страхова сума оплачена раніше дати передачі майна в лізинг.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов п. 5.1 договору фінансового лізингу, 08.04.2016р. між ТОВ "Техно-Магістраль" (страхувальник) та ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" (страховик) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №DNH0UA-16385S2, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користування та розпорядженням наземним транспортним засобом (трактор CASE STX 500, НОМЕР_2, 2005 р.в. та трактор CASE STX 500, НОМЕР_3, 2005 р.в.), що належить йому на правах власності, повного господарського відання, оперативного управління або інших законних підставах.

Крім того, п. 5.1 договору лізингу сторони передбачили, що лізингоодержувач зобов`язується надати банку договір страхування та докази сплати страхового платежу в день підписання акта.

Відповідно до п. 9, п. 10 договору страхування цей договір діє 12 місяців з 11.04.2016р. по 10.04.2017р. включно. Дата сплати страхового платежу 11.04.2016р.

Судами встановлено, що позивач 08.04.2016р. здійснив платіж, передбачений договором страхування та отримав предмет лізингу за актом прийому-передачі майна 11.04.2016р.

Верховний Суд констатує, що укладення договору страхування 08.04.2016р., який діє з 11.04.2016р., до фактичної передачі предмета лізингу - 11.04.2016р. не свідчить про його недійсність та не направленість на реальне настання правових наслідків.

Оскільки позивачем укладено договір фінансового лізингу №DNH2FLО6572 від 08.04.2016р., на виконання якого укладено договір страхування №DNH0UA-16385S2 від 08.04.2016р., сплачено страховий платіж в розмірі 40 388,76 грн. та отримано предмет лізингу 11.04.2016р., суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про спрямованість спірних договорів на настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Враховуючи вищезазначене, судами попередніх інстанцій правомірно відмовлено позивачеві в задоволенні позовних вимог.

10 травня 2019 року ТОВ "Техно-Магістраль" звернулося до Верховного Суду з клопотанням, в якому просило передати справу №910/4924/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо колегія суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України.

Позивач в даному клопотанні посилається на правові позиції, викладені в постановах: Верховного Суду України від 12.09.2011р. у справі №66/311-10, від 16.12.2015р. у справі №6-688цс15, від 09.08.2017р. у справі №6-2690цс16, Верховного Суду від 15.02.2018р. у справі №640/7052/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018р. у справі №909/968/16.

Верховним Судом відмовлено ТОВ "Техно-Магістраль" у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на наступне.

Статтею 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Єдність судової практики забезпечується, зокрема, передачею справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у випадках, коли суд касаційної інстанції, який розглядає справу, доходить висновку про необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у побідних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду (ч. 3 ст. 302 ГПК України), а також від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України (п. 7 ч. 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України).

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Позивач у клопотанні посилається на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 16.12.2015р. у справі №6-688цс15 та Верховного Суду, викладену в постанові від 15.02.2018р. у справі №640/7052/16-ц, в яких предметом позову є визнання права власності на автомобіль, зроблено висновки, що продаж транспортного засобу, який має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Тобто, Верховний Суд України у вказаних справах дійшов висновку, що підставою для набуття права власності на транспортний засіб є належним чином укладений договір купівлі-продажу.

У даній справі між ПАТ КБ "Приватбанк" та ТОВ "Новофарм" укладено договір купівлі-продажу майна №DNH2FLO6572 від 08.04.2016р., який є чинним.

Також, позивач у клопотанні посилається на постанову Великої палати Верховного Суду від 11.09.2018р. у справі № 909/968/16 предметом позову в якій є визнання недійсним договорів відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, оскільки останні укладені не фінансовою установою.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації.

Однак, відповідно до ст. 334 ЦК України (момент набуття права власності за договором) передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Судами попередніх інстанцій при прийнятті судових рішень правомірно застосовано норми ч. 1 ст. 334 ЦК України, а не норми п. 4 ст. 334 ЦК України, які застосовуються щодо нерухомого майна.

Крім того, позивач посилається на постанову Верховного Суду України від 12.09.2011р. у справі №66/311-10ю., предметом позову в указаній справі є стягнення додаткової винагороди.

Верховний Суд України зазначив, що за відсутності у договорі фінансового лізингу погодженої сторонами формули розрахунку додаткової винагороди лізингодавець, здійснивши розрахунок такої винагороди за формулою, не узгодженою з лізингоотримувачем, фактично змінив умови договору в односторонньому порядку, не дотримавшись при цьому передбаченого ст. 188 Господарського кодексу України порядку внесення змін до договору.

У пункті 2.3.2, п. 2.4 договору фінансового лізингу №DNH2FLО6572 від 08.04.2016р передбачено розмір винагороди та підстави її збільшення банком в односторонньому порядку.

Умовами договору фінансового лізингу не встановлено формули обрахунку збільшення розміру винагороди, однак вказане є підставою для внесення змін до договору, відмови в задоволенні позову про стягнення такої винагороди, та не свідчить про недійсність договору.

Також, позивач у клопотанні посилається на постанову Верховного Суду України від 09.08.2017р. у справі № 6-2690цс16, предметом позову в якій є визнання недійсним договору дарування квартири, оскільки такий договір є фіктивним, вчиненим без наміру створення правових наслідків, під впливом обману, укладеного лише з метою приховання (укриття) майна від звернення на нього стягнення та ухилення від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів.

При розгляді справи №910/4924/18 судами встановлено, що сторонами вчинялися дії на створення правових наслідків обумовлених спірними договорами.

Враховуючи викладене, Верховний Суд констатує про відсутність підстав для відступу від висновків щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України, враховуючи вищевказане та приймаючи до уваги, що обставини у даній справі не є подібними з обставинами в зазначених справах.

7. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З дотриманням передбачених законодавством меж перегляду справи в касаційній інстанції, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд констатує, що суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, тому підстави для зміни чи скасування судових рішень відсутні.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, що стали підставою для відмови в задоволенні позову відповідно до встановлених обставин.

8. Судові витрати

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно зі ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Техно - Магістраль" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 30.10.2018р. та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2019р. у справі №910/4924/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Суддя Н. М. Губенко

Суддя І. В. Ткач