ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2019 р. Справа№ 910/10931/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Смірнової Л.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2018 року (18.12.2018 року) у справі № 910/10931/18 (суддя: Якименко М.М.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1

про стягнення 61 874,62 грн

без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" (далі - відповідач) про стягнення 61 874,62 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну страхувальника позивача - ОСОБА_2 страхувальником відповідача завдано матеріальної шкоди, яка відшкодована позивачем в якості страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів програма "КОМФОРТ" № 208.17.2362336 від 17.07.2017 року, у зв`язку з чим на підставі ст.ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" позивач просить суд стягнути з відповідача 61 874,62 грн страхового відшкодування.

Господарський суд міста Києва задовольнив позов Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" своїм рішенням від 18.12.2018 року.

Не погодившись з прийнятим рішенням, 25.01.2019 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Так, скаржник зазначив, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не застосував належним чином визначений коефіцієнт фізичного зносу до деталей, що підлягають зміні.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.02.2019 року справу № 910/10931/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Смірнова Л.Г.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2018 року у справі № 910/10931/18 своєю ухвалою від 01.04.2019 року.

26.04.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого звітом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтолізінг» № 211 про оцінку КТЗ (пошкодженого автомобіля) від 08.02.2018 року встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля ЗАЗ Ланос, д/н НОМЕР_1 з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складників, що підлягають заміні, складає 63144,10 грн. Водночас, за твердженням позивача відповідач бере на себе

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.07.2017 року між Чудновець Олександром Анатолійовичем (страхувальник) та Товариством з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" (страховик) було укладено договір №208.17.2362336 добровільного страхування наземного транспорту (далі - договір), відповідно до умов якого застраховано транспортний засіб марки "Заз Ланос", державний номер НОМЕР_1 (далі - застрахований транспортний засіб).

Відповідно до договору страхування страховик повинен відшкодовувати шкоду, що трапилась в результаті страхового випадку, а саме: пошкодження, втрата або знищення транспортного засобу або додаткового обладнання внаслідок ДТП - дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортного засобу.

19.01.2018 року о 21 год. 30 хв. в м. Харкові по вул. Шевченко буд. 20 сталося ДТП, в результаті якого зіткнулися застрахований транспортний засіб, та транспортний засіб марки "Mitsubishi", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1, у результаті чого застрахованому транспортному засобу було завдано пошкодження.

Згідно з звітом №211 від 08.02.2018 року вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу марки "Заз Ланос", державний номер НОМЕР_1 , складає 63144,10 грн.

Відповідно до Страхового акту №3.18.120-1 від 02.02.2018 року вартість матеріального збитку, завданого застрахованому транспортному засобу, склала 61874,62 грн.

У зв`язку зі зверненням страхувальника до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу (копія заяви в матеріалах справи), позивачем було визнано вищезазначену дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком, про що складено відповідний страховий акт, видано наказ на здійснення виплати страхового відшкодування страхувальникові (наявні в матеріалах справи) у розмірі 61 874,62 грн.

Відповідно до ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків в результаті її цивільного права, має право на їх відшкодування. Шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, і звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Згідно ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Договір укладений між позивачем та страхувальником за своєю правовою природою є договором страхування. Правовідносини щодо страхування регулюються нормами Цивільного кодексу України, зокрема, главою 67 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Майнова шкода, завдана страхувальникові позивача була відшкодована позивачем відповідно до умов договору, однак як правильно встановлено судом першої інстанції постановою Київського районного суду м. Харкова (суддя Божко В.В.) від 22.02.2018 року справа №640/1560/18 (номер провадження 3/640/677/18) винним у ДТП визнано водія транспортного засобу марки "Заз Ланос", державний номер НОМЕР_1 , - ОСОБА_1 .

Відповідно до єдиної централізованої бази даних МТСБУ цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 (власник транспортного засобу марки "Заз Ланос", державний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 на момент скоєння ДТП) була застрахована в Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" відповідно до полісу серія АК №3113455, що в свою чергу є підставою для відшкодування завданої майнової шкоди відповідачем.

Згідно п. 2.1 ст. 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ст.1191 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, страховик виконав своє грошове зобов`язання у відповідності до лімітів відповідальності та сплатив страхове відшкодування в розмірі 61874,62 грн, що підтверджується платіжним дорученням №ЦО00381 від 02.02.2018 року на суму 61 874,62 грн (наявне в матеріалах справи).

Відповідно до полісу АК №3113455 ліміт відповідальності відповідача: за шкоду по життю та здоров`ю 200 000,00 грн, за шкоду по майну 100000,00 грн, франшиза 0,00 грн.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про страхування" франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування

Таким чином ліміт відповідальності відповідача (за шкоду по майну) перед позивачем становить 100 000,00 грн.

Відповідачем сплачено на користь позивача частину страхового відшкодування в розмірі 46464,65 грн, що підтверджується платіжним дорученням №20457 від 12.09.2018 року на суму 46464,65 грн (наявне в матеріалах справи).

Згідно з п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

При цьому слід враховувати, що страховик отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування за договором майнового страхування та не зобов`язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Таке право страховика, враховуючи висновок, наведений у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002, може бути реалізоване шляхом подання відповідного позову до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Щодо твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не застосував належним чином визначений коефіцієнт фізичного зносу до деталей, що підлягають зміні, колегія суддів відзначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи , а саме звіту Товариства з обмеженою відповідальністю №211 про оцінку КТЗ (пошкодженого автомобіля) від 08.02.2018 року (а.с. 30-59), який був застосований при розрахунку оцінки страхового відшкодування, вартість відновлювального ремонту автомобіля ЗАЗ Ланос НОМЕР_1 здійснений з урахуванням зносу запчастин, що відповідає вимогам ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2019 року у справі №910/10931/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/10931/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

Л.Г. Смірнова