ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.05.2019 Справа № 920/265/19
м. Суми

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка», м.Київ

до відповідача Фізичної особи-підприємця Коваленка Віктора Олександровича, м. Суми

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 , м. Суми

про стягнення 218 558,49 грн.,

суддя Котельницька В.Л.

за участю представників:

від позивача: не прибув

від відповідача: не прибув

від третьої особи: не прибув

при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В.

Суть спору: позивач звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до якої просить стягнути з відповідача 218558,49 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 3278,38 грн. судового збору.

Ухвалою від 25.03.2019 суд відкрив провадження у даній справі у порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, проти вимог позивача заперечує та зазначає про відсутність підстав для задоволення позову.

Позивач подав відповідь на відзив, наполягає на задоволенні позову, позицію відповідача вважає необґрунтованою.

Від третьої особи до суду надійшли письмові пояснення по суті спору, у яких зазначено, що нею отримано страхове відшкодування за втрачене майно, відтак третя особа ні до кого претензій не має та просить суд розглядати справу без її участі.

Розгляд справи по суті розпочато 28.05.2019.

Представники сторін та третьої особи у судове засідання не прибули.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

01.12.2016 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» (позивачем у справі) та ОСОБА_1 (третьою особою) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №019040/4600/0000057, відповідно до умов якого було застраховано транспортний засіб Шевролет (д.р.н. НОМЕР_1 ).

Як зазначає позивач, 17.03.2016 вищезазначений транспортний засіб третьою особою було передано на зберігання на платну охоронювану стоянку за адресою: м.Суми, вул. Кринична, 2.

Відповідач здійснює підприємницьку діяльність, пов`язану з функціонуванням платних автомобільних стоянок, а саме - надає відповідні послуги на автомобільній стоянці, розташованій за адресою: м. Суми, вул. Кринична, 2.

З позову вбачається, що 18.03.2016 третьою особою було виявлено відсутність транспортного засобу за вказаною адресою, а 19.03.2016 за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом Сумським відділом поліції (м. Суми) ГУ НП в Сумській області було розпочате кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001375, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 Кримінального кодексу України.

Згідно листа слідчого відділу поліції ГУ НП в Сумській обл. №3542/552019/СВ, станом на 21.02.2019 досудове слідство на даний час триває.

На виконання умов укладеного договору страхування третя особа - ОСОБА_1 звернулась до позивача з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу.

Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування, страхового акту та умов Договору страхування №019040/4600/0000057, розмір страхового відшкодування склав 218 558,49 грн., яке ПрАТ «СК «УНІКА» було сплачено згідно платіжного доручення №018492 та №00189267 від 30.05.2016.

Позивач, з посиланням на ст. 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України, відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток, звернувся до суду з даним позовом до відповідача, який на його думку є такою відповідальною особою, оскільки є власником автомобільної стоянки, з території якої було викрадено застрахований транспортний засіб, що належить третій особі.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що позивачем не доведено, що шкода, завдана майну третьої особи, заподіяна з вини відповідача.

Суд, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши положення діючого законодавства, дійшов наступних висновків.

Абзацом 1 статті 16 Закону України «Про страхування» визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Системний аналіз положень цього Закону дає підстави для висновку, що в момент укладення договору страхування майна страховик бере на себе зобов`язання відшкодовувати майнову шкоду, завдану майну страхувальника внаслідок настання страхових подій, тобто приймає на себе увесь обсяг фінансових ризиків щодо виплати суми відшкодування завданої шкоди застрахованому майну.

Позивач, посилаючись на норми статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» просить стягнути з відповідача суму страхового відшкодування, що виплачена страхувальнику згідно вищевказаного страхового акту № 00189267 від 26.05.2016.

Як зазначено вище, ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Дана правова позиція щодо умов настання цивільно-правової відповідальності відображена також в постановах Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі №910/2023/13 та від 04.11.2014 у справі № 904/1197/14.

Позивач покладає відповідальність за завдану третій особі майнову шкоду на відповідача, оскільки, за твердженням третьої особи, вона саме відповідачу передавала на зберігання належний їй транспортний засіб і тому за твердженням позивача саме відповідач має нести відповідальність за заподіяні збитки.

Відповідно до ст. 22 ЦК України та ст. 224 ГК України матеріальної шкодою, або збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням її речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, та доходи, які особа могла б реально одержати при звичайних обставинах, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідач не заперечує, що він дійсно надає послуги платної автомобільної стоянки. При цьому наявними у справі доказами не підтверджено, що відповідач надавав такі послуги саме третій особі, оскільки подані самим же позивачем копії квитанцій про оплату послуг автомобільної стоянки за лютий та березень 2016 року свідчать про те, що отримувачем цих послуг є громадянин ОСОБА_2 , а не третя особа.

Жодних належних і допустимих доказів передачі третьою особою на зберігання відповідачу транспортного засобу, чи доказів, які б могли ідентифікувати факт передачі транспортного засобу - автомобіля Шевролет (д.р.н. НОМЕР_1 ) як то відповідний договір, чи вказівка у платіжних квитанціях про об`єкт передачі матеріали справи не містять

Також суд наголошує, що сама тільки наявність відкритого кримінального провадження за № 0001375 не доводить вини відповідача у спричиненні майнової шкоди третій особі.

Посилання позивача на те, що відповідач в силу положень Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.2015 за № 115 є одночасно і надавачем послуг платної автостоянки, і зберігачем ввірених йому транспортних засобів, не заслуговують на увагу, оскільки поданими позивачем доказами не підтверджено факт існування відповідних правовідносин між відповідачем та громадянкою ОСОБА_1 .

Таким чином, позивачем не доведено суду належними і допустимими доказами наявності у діях (бездіяльності) відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення, в тому числі: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, вини, а тому позовні вимоги визнаються судом безпідставними і необґрунтованими.

У відповідності до вимог статей 13, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно із ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ст. 78 даного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд також враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами по справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

Зібраними ж у справі доказами не підтверджено факту наявності вини відповідача у заподіянні збитків майну третьої особи, відтак з огляду на встановлені судом обставини відповідач не повинен нести відповідальність за настання страхового випадку та відшкодовувати позивачу суму виплаченого третій особі страхового відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. ст. 123, 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у даній справі суд покладає на позивача.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України).

Повний текст рішення складено 30.05.2019.

Суддя В.Л. Котельницька