РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.05.2019Справа № 910/4234/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Дьогтяр О.О., розглянув матеріали господарської справи

за позовом споживчого товариства «УТФ»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»

про стягнення 7 678,45 грн.

за участю представників сторін

від позивача Діденко І.Г. - адвокат (ордер серія КВ № 400486 від 01.04.2019)

від відповідача Савін О .О. - представник (довіреність № 156/КАМ/Ю від 26.12.2018)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2019 року споживче товариство «УТФ» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (далі - відповідач) про стягнення 7 678,45 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем його обов`язку оплатити товар, поставлений позивачем на виконання умов укладеного сторонами договору поставки соєвих бобів № 158/2017/КАМ/О від 17.05.2017.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 7 678,45 грн., з яких: 3 386,02 грн. - пеня, 406,32 грн. - 3% річних, 760,55 грн. - інфляційна складова боргу, 3 125,56 грн. - втрачена вигода.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2019 було відкрито провадження у справі № 910/4234/19 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 07.05.2019.

07.05.2019 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому відповідач вказав, що за умовами укладеного сторонами договору обов`язок оплатити товар виникає у відповідача після поставки позивачем товару та надання ним відповідачу ряду товаросупровідних документів, у тому числі сертифікату якості товару. Оскільки такі документи надавались позивачем не у момент поставки товару та вибірково (не у повному обсязі), відповідач вважав, що строк виконання ним зобов`язання оплатити товар не настав, відтак відповідач вважав відсутніми підстави стверджувати, що ним порушений строк виконання вказаного грошового зобов`язання та, відповідно, відсутні підстави для стягнення штрафних санкцій, матеріальних втрат та упущеної вигоди. Крім того, відповідач вказав на те, що при здійсненні розрахунку інфляційної складової боргу позивачем не були враховані відповідні роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань». Відповідач також вважав необґрунтованими та безпідставними позовні вимоги про стягнення збитків. Враховуючи викладене, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідач також подав до суду клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності для вимоги позивача про стягнення пені.

Крім цього, від відповідача надійшло клопотання про об`єднання справ № 910/3608/19, № 910/3757/19, № 910/3928/19, № 910/4630/19, № 910/4898/19, № 910/5384/19 в одне провадження з даною справою.

07.05.2019 у судовому засіданні судом оголошено перерву до 23.05.2019.

08.05.2019 до суду повторно надійшли відзив відповідача, а також клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності та об`єднання справ в одне провадження.

21.05.2019 до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій позивач вказав, що строк виконання зобов`язання з оплати товару не пов`язаний з обов`язком позивача надати відповідачу товаросупровідні документи, а залежить виключно від моменту поставки товару та надання товарно-транспортної, видаткової накладних, рахунку фактури, і такі документи надавались відповідачу своєчасно. Позивач вважав, що умовами договору не встановлений обов`язок передати відповідачу такий товаросупровідний документ, як сертифікат якості товару, під час здійснення поставки, однак, не зважаючи на відсутність такого обов`язку, позивач надав відповідачу сертифікати якості на поставлений ним товар. До того ж, як зазначив позивач, відповідальність за перевірку документів на поставлений товар під час його прийняття покладається умовами укладеного сторонами договору на відповідача. Позивач вказав, що повідомлення про реєстрацію податкової накладної згідно з положеннями Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних (затвердженого постановою КМУ № 1246 від 29.12.2010) надсилається обом контрагентам господарської операції, податкові накладні були зареєстровані позивачем своєчасно, про що було відомо відповідачу.

Позивач також заперечував проти заявленого відповідачем клопотання про об`єднання справ в одне провадження, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що підставами позовних вимог в межах інших справ є різні видаткові та податкові накладні, а також різні рахунки-фактури, тому вказані у клопотанні справи не пов`язані між собою ані підставами позову, ані поданими доказами, водночас об`єднання вказаних справ в одне провадження значно ускладнить та затягне розгляд справи. Враховуючи викладене, просив у задоволенні вказаного клопотання відмовити.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності позивач вказав, що умовами договору встановлений строк його дії до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. Оскільки застосування пені передбачено умовами укладеного сторонами договору, а обов`язок сплатити пеню відповідачем не виконаний, позивач вважав, що строк дії договору не припинився, а тому положення законодавства про позовну давність не підлягають застосуванню.

У судове засідання 23.05.2019 позивач підтримав заявлені ним позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав їх необґрунтованими та безпідставними, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору, суд вважав за можливе розглянути справу по суті.

У судовому засіданні 23.05.2019 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

17.05.2017 між споживчим товариством «УТФ» (постачальником) та товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (покупцем) був укладений договір поставки соєвих бобів № № 158/2017/КАМ/О (далі - договір).

Згідно з положеннями п. 3.1 договору постачальник взяв на себе зобов`язання здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені сторонами строки.

Відповідно до п. 3.2 договору предметом даного договору є поставка соєвих бобів, що вирощуються на полях (далі - товар).

Пунктом 4.2 договору передбачено, що поставка товару по даному договору відбувається на підставі замовлення покупця засобами телефонного зв`язку. В разі погодження замовлення постачальник у телефонному режимі дає згоду на поставку товару.

Строк поставки товару складає 2 (два) робочих дні з моменту замовлення покупця (п. 4.3 договору).

Відповідно до п. 4.4 договору у момент поставки на кожну партію товару постачальник надає покупцю наступні документи: товарно-транспортна накладна (ТТН), видаткова накладна, оригінал рахунку-фактури, інші супровідні документи згідно з діючим законодавством.

Згідно з п. 4.5 договору постачальник протягом 1 (однієї) доби з моменту поставки товару покупцю надсилає покупцю засобами електронного зв`язку наступні документи: податкову накладну, заповнену згідно з вимогами Податкового кодексу України та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що товар, що поставляється за даним договором, повинен відповідати державним стандартам України та технічним умовам і підтверджуватися сертифікатом якості або іншими документами, які є необхідними для товару даного виду згідно з вимогами діючого законодавства України.

Вартість товару визначається у рахунку-фактурі, який виставляється постачальником на кожну окрему партію товару (п. 7.1 договору).

Відповідно до п. 7.2 договору розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% післяплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 (семи) календарних днів за умови настання наступних умов:

- з дати поставки товару покупцю;

- за умови отримання оригіналів документів, зазначених в п. 4.4 даного договору;

- за умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з п. 11.1 договору строк його дії визначено з моменту підписання його сторонами до 31.12.2017, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на суму 380 276,10 грн., що підтверджується накладною № 23 від 27.06.2017, підписаною представниками обох сторін та засвідченою їх печатками, а також довіреністю № 455 від 06.06.2017 на отримання товарно-матеріальних цінностей, виданою відповідачем його представнику. На підтвердження виконання ним своїх зобов`язань з поставки товару позивач долучив до матеріалів справи також товарно-транспортну накладну № 562764 від 27.06.2017.

Судом також встановлено, що відповідач оплатив товар, поставлений позивачем за накладною № 23 від 27.06.2017 у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями № від 13.07.2017 на суму 304 220,88 грн. та № від 02.08.2017 на суму 76 055,22 грн.

Крім цього, матеріали справи свідчать, що податкова накладна від 27.06.2017 на суму 380 276,10 грн. (з ПДВ) була зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 04.07.2017.

Вважаючи, що відповідач допустив порушення строку виконання зобов`язання оплатити поставлений позивачем товар, останній звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача 3 386,02 грн. пені, 406,32 грн. 3% річних, 760,55 грн. інфляційної складової боргу, 3 125,56 грн. втраченої вигоди (неодержаних доходів за договором банківського вкладу, який позивач мав намір укласти).

Розглядаючи дану справу, оцінюючи правомірність вимог позивача та вирішуючи даний спір по суті, суд керувався таким.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір № 158/2017/КАМ/О від 17.05.2017 є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст. 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 ст. 691 Цивільного кодексу України встановлений обов`язок покупця оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що згідно з положеннями п. 7.2 договору сторони передбачили, що розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% післяплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 календарних днів за умови настання наступних умов: з дати поставки товару покупцю; за умови отримання оригіналів документів, зазначених в п. 4.4 даного договору; за умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 7.2 договору, відповідач повинен був здійснити оплату за визначених договором умов протягом 7 календарних днів з моменту підписання ним видаткової накладної № 23 від 27.06.2017, тобто не пізніше 03.07.2017.

Матеріали справи свідчать, що оплату товару було здійснено відповідачем з порушенням встановленого умовами договору строку, а саме 13.07.2017 на суму 304 220,88 грн. та 02.08.2017 на суму 76 055,22 грн.

При цьому суд відхиляє як необґрунтовані заперечення відповідача про те, що строк виконання зобов`язання з оплати товару не настав, оскільки позивачем не було дотримано вимог пункту 7.2 договору, а саме не передано покупцю передбачені договором документи, зокрема сертифікат якості на товар, а податкову накладну зареєстровано лише 04.07.2017. Наведені заперечення відповідача спростовуються фактичними обставинами справи. Так, судом взято до уваги, що відповідач прийняв товар та оплатив його вартість в повному обсязі, чим фактично підтвердив настання умов для розрахунку за товар, які визначені у пункті 7.2 договору.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Положеннями ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 8.3 договору покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення від вартості неоплаченого товару.

Судом встановлено, що відповідач у визначений договором строк (до 03.07.2017 включно) свого обов`язку з оплати поставленого товару не виконав, чим допустив порушення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що вимога про стягнення з відповідача пені, нарахованої за період з 05.07.2017 до 02.08.2017, заявлена позивачем правомірно.

У той же час, відповідачем заявлено клопотання про застосування до позовної вимоги про стягнення пені наслідків спливу строку позовної давності, у зв`язку з чим суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Частиною 5 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як роз`яснено у пункті 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Отже, строк позовної давності за вимогами про стягнення пені, яка нарахована за останній день періоду можливого нарахування, тобто за 02.08.2017, сплинув 02.08.2018, у той час, як позивач звернувся до суду з даним позовом 03.04.2019, тобто поза межами строку позовної давності.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача пені в розмірі 3 386,02 грн. не підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом строку позовної давності на момент звернення позивачем до суду.

Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3% річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 по справі № 686/21962/15-ц.

Враховуючи наведені роз`яснення та приписи чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційної складової боргу заявлені позивачем правомірно.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за визначений позивачем період з 05.07.2017 по 02.08.2017, суд встановив, що він виконаний арифметично вірно, з дотриманням вимог чинного законодавства та умов укладеного сторонами договору. Відтак, стягненню з відповідача підлягають 3% річних у розмірі, визначеному позивачем, а саме - 406,32 грн.

Поряд з наведеним суд погоджується з доводами відповідача щодо невірного розрахунку позивачем суми інфляційних втрат.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 по справі № 910/5625/18 та від 13.02.2019 по справі № 924/312/18.

Таким чином, оскільки порушення відповідачем строку виконання грошового зобов`язання тривало менше місяця, а позивач здійснює нарахування інфляційної складової боргу за період з 05.07.2017 по 13.07.2017, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат у розмірі 760,55 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про стягнення упущеної вигоди суд зазначає таке.

Статтею 224 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі статтею 623 Цивільного кодексу України, передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками, згідно з ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України, розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вини. Встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою винної особи та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності збитків та обов`язковою умовою відповідальності. Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Частиною 2 ст. 623 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України на сторін спору покладений обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані за умови виконання відповідачем його договірних зобовязань. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 по справі № 6-237цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 по справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18).

З врахуванням викладеного, оскільки упущена вигода, що є предметом позову у даній справі, є неотриманим доходом за договором банківського вкладу, то позивачу необхідно було довести те, що він міг і повинен був отримати відповідні доходи у визначеному ним розмірі і за визначений ним період.

Разом з цим, всупереч викладеним вище вимогам закону, позивач не довів обґрунтованості позовних вимог про стягнення упущеної вигоди. Зокрема, матеріали справи не містять доказів укладення позивачем договору банківського вкладу, умови якого позивач не виконав внаслідок порушення відповідачем грошового зобов`язання за договором поставки, а також не доведено, що саме неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила позивача можливості отримати прибуток на спірну суму.

Відтак, позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди в розмірі 3 125,56 грн. задоволенню не підлягають.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 406,32 грн., у задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення з відповідача 3 386,02 грн. пені, 760,55 грн. інфляційної складової боргу та 3 125,56 грн. втраченої вигоди суд відмовляє.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо вимоги про відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 13.03.2019 між позивачем та адвокатом Діденко І.Г. був укладений договір № 13/03/19 про надання правничої (правової) допомоги адвокатом, предметом якого є надання адвокатом усіма законними методами та способами правничої (правової) допомоги клієнту (позивачу) у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав клієнта та його законних інтересів.

До позовної заяви надано також копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КВ № 6154 від 09.08.2018 на ім`я Діденка І.Г . та ордер серії КВ № 400486 від 01.04.2019.

Пунктом 4.2 договору про надання правової допомогти обумовлено, що розмір гонорару адвоката, умови та порядок його сплати погоджуються за взаємною згодою сторін та оформлюється додатковою угодою до цього договору.

Однак, позивачем не долучено до матеріалів справи відповідної додаткової угоди з встановленим за погодженням сторін розміром гонорару адвоката позивача за надані ним послуги в межах господарської справи № 910/4234/19. Натомість матеріали справи містять підписаний сторонами акт надання послуг № 5 від 01.04.2019 на суму 3 000,00 грн., в якому не наведений детальний перелік виконаних адвокатом робіт із зазначенням кількості витраченого робочого часу.

Суд зазначає, що норми Господарського процесуального кодексу України передбачають відшкодування сум, які сплачені стороною судового процесу за надання юридичних послуг лише адвокату, а не суб`єкту господарської (підприємницької) діяльності.

Позивачем на підтвердження понесення ним витрат на правову допомогу надано платіжне доручення № 1348 від 28.03.2019 про сплату 3 000,00 грн. на користь ФОП Діденка І.Г. за послуги з надання правничої (правової) допомоги адвокатом.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставин здійснення оплати послуг за надання правової допомоги в зазначеному розмірі саме в якості оплати послуг адвоката та безпосередньо адвокату, оскільки оплата таких послуг за зазначеним договором була здійснена позивачем на користь отримувача - ФОП Діденка І.Г., однак договір укладено з адвокатом Діденком І.Г., а тому оплата мала бути здійснена саме адвокату. Таким чином, зазначені витрати за юридичні послуги у розмірі 3 000,00 грн., сплачені ФОП Діденку І.Г., не є витратами на послуги адвоката та, відповідно, не є судовими витратами.

З огляду на наведене, заявлені витрати на правову допомогу не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (02094, м. Київ, вул. Пожарського, буд. 3, ідентифікаційний код 30160757) на користь споживчого товариства «УТФ» (04205, м. Київ, проспект Оболонський, буд. 30, офіс 287, ідентифікаційний код 30839403) 3% річних в розмірі 406,32 грн. (чотириста шість грн. 32 коп.) та витрати по сплаті судового збору в розмірі 101,65 грн. (сто одна грн. 65 коп.).

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 03.06.2019.

Суддя О.Г. Удалова