ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2019 р. Справа№ 910/14872/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Коротун О.М.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2019 року (дата складення повного тексту 06.03.2019 року)

у справі № 910/14872/18 (суддя: Ярмак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна"

до Підприємства з іноземними інвестиціями "Віп-Рент"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська Страхова Група"

про відшкодування 50 017,36 грн

без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Страхова компанія "Універсальна" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Підприємства з іноземними інвестиціями "Віп-Рент" (далі - відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська Страхова Група" (далі - третя особа) про стягнення з відповідача на користь позивача 50 017,36 грн

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з ДТП, яка сталась 07.09.2016 року за участю автомобіля "Пежо", державний номер НОМЕР_1 , що належить відповідачу, залишилась непокритим сума страхової виплати Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська Страхова Група" за полісом АІ/8849879 та договором добровільного страхування № 28-0199-2700/14-AVIS від 29.10.2013 року.

Господарський суд міста Києва у задоволенні позову відмовив повністю своїм рішенням від 28.02.2019 року (повний текс складено - 06.03.2019 року).

Не погодившись з прийнятими рішенням, Публічне акціонерне товариство "Страхова компанія "Універсальна" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2019 року у даній справі повністю, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права.

Крім того, скаржник зазначив, що при розрахунку страховиком відповідача було взято до уваги той коефіцієнт зносу транспортного засобу, який був вирахуваний аварійним комісаром ПрАТ «УСГ», свій обов`язок ПрАТ «УСГ» виконало, оскільки ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що за договорами обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик відшкодовує збитки з урахуванням зносу.

Також скаржник зазначив, що при відновленні транспортного засобу здійснювалась заміна деталей на нові, а відповідно вина особа зобов`язана відшкодувати шкоду без урахування зносу (фактичні витрати на ремонт), за умови, що мала місце повна заміна деталей, а не їх ремонт, що не було взято судом першої інстанції до уваги.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2019 року справу № 910/14872/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Пономаренко Є.Ю.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2019 року у справі № 910/14872/18 своєю ухвалою від 01.04.2019 року.

08.05.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник відповідача просить апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Черповоди" Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2019 року залишити без змін. Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що в апеляційній скарзі апелянт посилається на нові докази, які не були подані до суду першої інстанції та не були досліджені цим судом, а саме: платіжне доручення №17136 від 26.09.2016 року на суму 134847,25 грн та акт виконаних робіт АСК-501403 від 24.10.2016 року. Проте, скаржник не надав жодних доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Крім того, представник відповідача вказав, що оцінювачем при складанні звіту №92/09/16 про оцінку вартості відновлювального ремонту пошкодженого колісного транспортного засобу (КТЗ) від 22.09.2016 року не були враховані вищевикладені обставини та норми, у зв`язку із чим коефіцієнт фізичного зносу ним був визначений таким, що дорівнює нулю, що дає підстави вважати цей звіт необгрунтованим, і відповідно неналежним та недостовірним.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.06.2016 року між Публічним акціонерним товариством "СК "Універсальна" (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" (страхувальник) було укладено Генеральний договір № 3001/294/02300 (далі - договір), відповідно до умов якого автомобіль "Шкода", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить Товариству з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" застрахований на строк дії договору з 26.06.2016 року по 25.06.2017 року включно.

07.09.2016 року у м. Буча Київської області сталась ДТП за участю автомобіля "Пежо", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керувала ОСОБА_1 , та який належить ПзІІ "ВІП-Рент" та автомобіля "Шкода", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 , та власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг", в результаті ДТП обидва автомобілі отримали механічні пошкодження.

Згідно постанови Ірпінського міського суду Київської області від 26.09.2016 року вище вказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення Шелюженко Л. І. п.16.2 Правил дорожнього руху, вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України.

Відповідно до Протоколу технічного огляду транспортного засобу від 20.09.2016 року було визнано перелік пошкоджень автомобіля страхувальника позивача у зв`язку із ДТП.

За заявою страхувальника, та на підставі зібраних документів, позивач визнав ДТП 07.09.2016 року страховим випадком по договору № 3001/294/023000176 від 24.06.2016 року, за страховим актом № 25336/1 від 20.10.2016 року та розрахунком до нього, на підставі платіжного доручення № 11887 від 28.10.2016 року за заявою страхувальника від 19.10.2016 року виплатив на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП ЛІЗИНГ" страхове відшкодування у розмірі 133469,77 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, оцінку вартості ремонтних робіт автомобіля "Шкода", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 позивач здійснював на підставі рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоцентр Прага Авто на Кільцевій" № САСТ-521998 від 07.09.2016 року на суму 134847,25 грн, ремонтно калькуляції № 1178 від 21.09.2016 року, звіту № 92/09/169 від 22.09.2016 року на суму 155844,48 грн, хоча в страховому акті та розрахунку до нього посилання на вказані документи відсутні.

Відтак, позивач на підставі договору здійснив виплату 26.10.2016 страхового відшкодування по ДТП у сумі 133469,77 грн.

Згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс АІ/8849879 від 12.11.2015 року з лімітом відповідальності по майну у розмірі 50000,00 грн та нульовою франшизою) та Генерального договору добровільного страхування № 28-0199-2700/14-AVIS від 29.10.2013 року з лімітом додаткової цивільної відповідальності 505000,00 грн по кожному застрахованому автомобілю на один страховий випадок, відповідач застрахував цивільно-правову відповідальність власника (законного користувача) транспортного засобу "Пежо", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 у ПАТ "СК "Українська страхова група".

01.11.2016 року позивач звернувся до третьої особи із заявою за вих. № 2484 на виплату (страхового) відшкодування у розмірі 100 000,00 грн.

Третя особа в свою чергу за твердженням позивача у відповідь на зобов`язуючу вимогу на підставі страхових актів № ДКЦВ-12746 від 05.12.2016 року, № ДККА-53860 від 05.12.2016 року, здійснивши власний розрахунок вартості завданого страхувальнику позивача збитку пошкодження в ДТП 07.09.2016 року автомобіля, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу 55,76 %, враховуючи вік автомобіля, попередні пошкодження автомобіля, здійснила виплату на користь позивача відшкодування у сумі 83452,41 грн, що підтверджується платіжним доручення № 22779 від 05.12.2016 року на суму 50000,00 грн (за полісом АІ/8849879) та за платіжним дорученням № 22780 від 05.12.2016 року на суму 33452,41 грн (по договору добровільного страхування № 28-0199-2700/15-1871).

Позивач зазначаючи, що виплата страхової компанії відповідача у сумі 83 452,41 грн. є недостатньою для покриття фактично понесених ним витрат на суму 133 469,77 грн., звернувся до суду першої інстанції з даним позовом.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України виплата страхового відшкодування страхувальнику є юридичним фактом, з яким закон пов`язує виникнення у страховика у межах фактичних витрат права вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно ст. 27 Закону України "Про страхування", за приписами якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таке право позивач може реалізувати, звернувшись за виплатою і до страхової компанії (відповідача), яка застрахувала цивільну відповідальність особи, яка завдала шкоди, на підставі Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", адже за змістом статті 3 цього Закону одним із принципів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є гарантоване забезпечення відшкодування шкоди потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

За змістом пункту 2.1 статті 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 Цивільного кодексу України, ст. 16 Закону України "Про страхування").

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування", здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ст. 1192 Цивільного кодексу України).

Однак спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (п. 22.1 ст. 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (ст. 29); відповідно до п.п. 32.4, 32.7 ст. 32 страховик або Моторно-транспортне страхову бюро України не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з п. 12.1 ст. 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України (ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Законом України "Про страхування, покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового та добровільного страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом із тим порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 Цивільного кодексу України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Враховуючи наведене, у справі, що розглядається, у ПАТ "СК "Українська страхова група", у зв`язку з настанням страхового випадку (ДТП), виник обов`язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком і в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв`язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, та за мінусом франшизи, а у відповідача в порядку ст. 1194 Цивільного кодексу України непокриту страховою виплатою різницю.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем розрахунок страхової виплати у сумі 133 469,77 грн виконаний на підставі рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоцентр Прага Авто на Кільцевій" № САСТ-521998 від 07.09.2016 року на суму 134847, 25 грн, ремонтної калькуляції № 1178 від 21.09.2016 року та звіту № 92/09/169 від 22.09.2016 року на суму 155844,48 грн.

Разом з цим, як правильно встановлено судом першої інстанції, вищевказаний рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоцентр Прага Авто на Кільцевій" № САСТ-521998 від 07.09.2016 року на суму 134 847,25 грн містить посилання на ремонту калькуляцію 1178, в той час, як ремонтна калькуляція AUDATEX № 1178 на суму 134 847,25 грн датована 21.09.2016 і також містить неточності - зазначено дату ДТП 21.09.2016 року, а не 07.06.2016 року.

При цьому, колегія суддів відзначає, що акт виконаних робіт до рахунку доданий не був.

Відповідно до оформленого ФОП Семенченком П.О. на замовлення позивача звіту № 92/09/16 про оцінку вартості відновлювального ремонту пошкодженого КТЗ від 22.09.2016 року, дата оцінки 20.09.2016 року, вартість ремонту склала 155844,48 грн.

Звітом встановлено, що термін експлуатації автомобіля "Шкода", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 станом на час ДТП становив 5 років 2 місяці, не вбачається, що коефіцієнт фізичного зносу експертом визначався та був врахований.

Також, як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідно до розрахунку страхового відшкодування до страхового акту № 25336/1 від 20.10.2016 року графа коефіцієнт фізичного зносу не містить будь-яких показників.

Відповідно до п. 7.38. Методики, значення Коефіцієнту фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових колісних транспортних засобів виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових колісних транспортних засобів; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД, 4- роки - для інших вантажних КТЗ.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , застрахований транспортний засіб "Шкода", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 - вантажний малотонажний фургон, 2011 року випуску, тобто станом на час ДТП 07.09.2016 року строк експлуатація склав 5 років 2 місяці.

Враховуючи викладене, в даному випадку коефіцієнт фізичного зносу підлягав обов`язковому застосуванню.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком судом першої інстанції, що вартість відновлюваного ремонту було розраховано без урахування коефіцієнту зносу деталей.

Відповідно до п. 7.39 Методики, коефіцієнт фізичного зносу нараховується, якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації

Як вбачається з матеріалів справи, у 2015 році були двічі проведені ремонтні роботи автомобіля "Шкода", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що позивачем у звіті № 92/09/16 враховано не було.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що матеріали справи не містять, а позивачем не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів обґрунтованості оцінки відновлювального ремонту пошкодженого в ДТП 07.09.2016 року у розмірі 133467,77 грн.

Відповідно до укладеного між відповідачем та ПАТ "СК "Українська страхова група" Генерального договору № 28-0199-2700/14 від 23.10.2013 року також було застраховано майнові інтереси ПзІІ "ВІП-Рент", пов`язані із відшкодуванням ним чи експлуатантом (особа, що на законних підставах експлуатує ТЗ) шкоди, заподіяної майну третіх осіб внаслідок експлуатації застрахованого ТЗ, під час керування транспортним засобом страхувальником або експлуатантом, якщо відповідно до чинного законодавства відповідальність за спричинення такої шкоди несе страхувальник або експлуатант (Страхування ДЦВ).

За умовами Генерального договору, ліміт відповідальності по ДЦВ за договором складає 505000,00 грн. на всі страхові випадки (п.7.2.1), страхова сума (субліміт відповідальності) по кожному застрахованому автомобілю на один страховий випадок за договором складає 505 000,00 грн. (п.7.2.2 договору).

Згідно положень п.16.1.1 Генерального договору, розмір страхового відшкодування визначається таким чином: у випадку спричинення збитків майну потерпілого - в розмірі вартості відновлювального ремонту майна, з урахуванням зносу, який розраховується відповідно до норм чинного законодавства України. Вартість відновлювального ремонту підтверджується актом аварійного комісара страховика або незалежної експертизи, що проводиться на замовлення та за рахунок страховика. Вартість відновлювального ремонту майна, за взаємною згодою страховика та потерпілої особи може бути підтверджена рахунками, калькуляціями, нарядами-замовленнями. У будь-якому випадку, вартість відновлювального ремонту повинна враховувати знос деталей, які замінюються при ремонті (відновлені). Під витратами на відновлення пошкодженого майна розуміється вартість ремонтних робіт, матеріалів, деталей, вузлів, агрегатів, що підлягають заміні, з врахуванням зносу замінних деталей, вузлів, агрегатів.

Так, як було зазначено вище, 05.12.2016 року третьою особою було здійснено на рахунок позивача відшкодування по ДТП 07.06.2016 року у розмірі 83452,41 грн (50 000,00 грн в межах ліміту за полісом АІ/8849879 та 33452,41 грн по Генеральному договору добровільного страхування від 01.12.2015 року), виходячи із наданого позивачем звіту № 92/09/16 від 22.09.2016 року, проте з урахуванням 55,76 % коефіцієнту фізичного зносу на деталі, що підлягають заміні, який підтверджується розрахунком коефіцієнта фізичного зносу, зробленого аварійним комісаром Куксою М.Г.

Позивачем в свою чергу жодних зауважень щодо недостатності, необґрунтованості розміру страхових виплат ПАТ "СК "Українська страхова група" заявлено не було.

З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем не доведено розмір понесених ним фактичних витрат у сумі 133469,77 грн, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Разом з цим, колегія суддів не приймає як належний доказ, а саме платіжне доручення №17136 від 26.09.2016 року на суму 134847,25 грн та акт виконаних робіт АСК-501403 від 24.10.2016 року доданий скаржником до апеляційної скарги, оскільки останній в розумінні ст. 269 Господарського процесуального кодексу України не надав жодних належних та допустимих доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2019 року у справі №910/14872/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/14872/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Є.Ю. Пономаренко

О.М. Коротун