ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2019 р. Справа№ 902/62/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Реуцька Т.О.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОратівАгроІнвест»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 06.06.2018 (повний текст складено 18.06.2018)

у справі №902/62/18 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

«ОратівАгроІнвест»

до Вінницької обласної державної адміністрації

Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Злагода»

про визнання недійсним договору оренди водного об`єкта

№ 523183000-1 від 05.10.2017

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОратівАгроІнвест» (далі - ТОВ «ОратівАгроІнвест», позивач) звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Вінницької обласної державної адміністрації (далі - Вінницька ОДА, відповідача-1) та до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Злагода» (далі - ТОВ Агрофірма «Злагода», відповідача-2) про визнання Договору оренди водного об`єкта № 523183000-1 від 05.10.2017 недійсним.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 08.02.2018 позовну заяву ТОВ «ОратівАгроІнвест» передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Заперечуючи проти позову, відповідач-1 подав відзив на позовну заяву, в якому вказував, що ним дотримано всіх юридичних вимог для здійснення рибогосподарської діяльності. За твердженнями відповідача-1, режим рибогосподарської експлуатації Новоживотівського водосховища на р. Роська в с. Новоживотів Оратівського району Вінницької області згідно інструкції Державного комітету рибного господарства України № 4 від 15.01.2008, на яку посилався позивач, не відноситься до дозвільних документів, передбачених ст. 23 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів».

У наданому суду першої інстанції відзиві на позов, відповідач-2 також заперечив доводи позовної заяви, просив відмовити в її задоволенні з тих підстав, що спірний договір укладено у законний спосіб та відповідно до приписів чинного законодавства.

15.05.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просив визнати Договір оренди водного об`єкта № 523183000-1 від 05.10.2017 недійсним з тих підстав, що він суперечить п.2.8 Інструкції про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, затвердженої наказом Державного комітету рибного господарства України №4 від 15.01.2008, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.01.2008 за №64/14755, та з огляду на проведення сторонами нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2018 у справі №902/62/18 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОратівАгроІнвест» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскільки у 2016 відносно водосховища площею 146,0 га на р. Роська в с. Новожитів Оратівського р-ну Вінницької області встановлено режим рибогосподарської експлуатації по 2025 включно, де користувачем є TOB «ОратівАгроІнвест», а Договір оренди укладено 05.10.2017, TOB «ОратівАгроІнвест» має першочергове право на використання водних біоресурсів. За твердженнями апелянта, спірний Договір суперечить ряду нормативно правових актів, а саме п. 2.8 Інструкції про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, затвердженої наказом Державного комітету рибного господарства України №4 від 15.01.2008 зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.01.2008 за №64/14755, ст. ст. 27, 28 ЗУ «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів», ст. ст. 48,49 Водного кодексу України. Крім цього, апелянт вказував, що дотримання належного економічного регулювання земельних правовідносин, забезпечення надходжень платежів з орендної плати до місцевих бюджетів у законодавчо визначених межах шляхом їх вірного правового врегулювання безпосередньо належить до інтересів держави, а тому не проведення нормативної грошової оцінки в порядку, встановленому законодавством, є підставою для визнання спірного Договору недійсним.

В судове засідання апеляційної інстанції 14.05.2019 з`явились представники позивача та відповідача-2, представник відповідача-1 не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник-2 відповідача в судовому засіданні надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 30.03.2017 розпорядженням голови обласної державної адміністрації №230 «Про укладення договору оренди водного об`єкта» вирішено надати в оренду ТОВ Агрофірма «Злагода» у строкове платне користування об`єкт для рибогосподарських потреб водосховище Новоживотівське площею 128,4646 га, розташоване за межами населеного пункту в межах Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області, р. Роська, що є правою притокою р. Рось (басейн р. Дніпро).

05.10.2017 між Вінницькою ОДА (відповідачем-1, орендодавцем за договором) та ТОВ Агрофірма «Злагода» (відповідачем-2, орендарем за договором) укладено Договір оренди водного об`єкта №523183000 (далі - Договір), за умовами п. 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування об`єкт для рибогосподарських потреб водосховище Новоживотівське площею 128,4646 га, розташоване за межами населеного пункту в межах Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області, р. Роська, що є правою притокою р. Рось (басейн р. Дніпро).

Об`єктом за Договором є вода (водний простір) водного об`єкта 1404,412 тим. м3; 128,4646 га.; земельна ділянка під водним об`єктом 128,4646 га., сіножаті 2,3059 га, низинні заболочені землі 15,0009 га, сіножаті 2,3059 га, кадастровий №:02:001:0001.Рибогосподарська технологічна водойма надається в оренду з урахуванням вимог Закону України «Про аквакультуру» (п. 2 Договору).

Положеннями п. 8 Договору сторони погодили, що його укладено на 20 років.

Відповідно до п. 5 Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 3 305 730, 00 грн.

За умовами п. 9 Договору орендна плата вноситься орендарем: за воду (водний простір) у розмірі 52 244, 60 грн. в рік, код платежу 22130000 в УДКСУ у Оратівському р-ні: (розмір орендної плати у гривнях із зазначенням суми внесення відповідно до бюджетної класифікації), за земельну ділянку за місцем її розташування в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки землі у сумі 99 171, 90 грн. в рік, код платежу 18010600 в УДКСУ у Оратівському р-ні.

Обчислення розміру орендної плати за водний об`єкт здійснюється ( п. 10 Договору) відповідно до Методики визначення розміру плати за надані в оренду водні об`єкти, що затверджується Мінприроди; рибогосподарську технологічну водойму - відповідно до Методики визначення розміру плати за використання на умовах оренди частини рибогосподарського водного об`єкта, рибогосподарської технологічної водойми, що затверджується Мінагрополітики; земельну ділянку - з урахуванням її цільового призначення та коефіцієнтів індексації, шо визначаються Держземагентством за формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 13 грудня 2006 № 1724 «Деякі питання оренди земель», що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди водного об`єкта чи продовження його дії.

Одним із способів захисту цивільного права на підставі ч.2 ст. 16 ЦК України може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлено ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» ( далі постанова Пленуму № 9) відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Положеннями п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі постанова Пленуму № 11) встановлено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», частини третьої статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).

Під охоронюваними законом інтересами згідно рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлене загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз згаданих положень дає підстави вважати, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Спір у даній справі виник в зв`язку із оспорюванням позивачем законності Договору з огляду на його невідповідність п.2.8 Інструкції про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, затвердженої наказом Державного комітету рибного господарства України №4 від 15.01.2008, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.01.2008 за №64/14755, та не проведення сторонами нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Правочином на підставі ч.1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом п.п. 1, 3-5 ст. 51 Водного кодексу України у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми. Водні об`єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду на земельних торгах у комплексі із земельною ділянкою. Водні об`єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства. Надання водних об`єктів у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта водного об`єкта. Порядок розроблення та форма паспорта затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Положеннями п.п. 18 та 19 ст. 51 Водного кодексу України визначено, що користування водними об`єктами, наданими в оренду, здійснюється відповідно до вимог цього Кодексу та інших законодавчих актів України. Надання частин рибогосподарських водних об`єктів, рибогосподарських технологічних водойм, акваторій (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України в користування для цілей аквакультури регулюються Законом України «Про аквакультуру».

Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 48 та п. 1 ст. 49 Водного кодексу України спеціальне водокористування - це забір води з водних об`єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських (у тому числі для цілей аквакультури) та інших державних і громадських потреб. Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу.

За змістом ст. 27 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» спеціальне використання водних біоресурсів здійснюється шляхом їх вилучення з природного середовища (крім любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування в межах та обсягах безоплатного вилову) і включає: промислове рибальство; вилов водних біоресурсів у науково-дослідних, науково-промислових, дослідно-конструкторських цілях, а також з метою з`ясування їх санітарно-епідеміологічного стану (далі - дослідний вилов); контрольний вилов водних біоресурсів для визначення їх стану та запасів; меліоративний вилов водних біоресурсів з метою формування їх оптимального видового та вікового складу; вилов водних біоресурсів з метою отримання біологічного матеріалу для штучного відтворення їх запасів та здійснення аквакультури; любительське і спортивне рибальство у водних об`єктах загального користування, що перевищує встановлені обсяги безоплатного вилову.

За приписами ст. 28 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» спеціальне використання водних біоресурсів (крім любительського рибальства та використання ресурсів, запаси яких формуються виключно шляхом їх штучного розведення) здійснюється відповідно до лімітів та прогнозів допустимого вилову.

Спеціальне товарне рибне господарство (далі - СТРГ) - суб`єкт господарської діяльності, основною метою якого є підвищення рибопродуктивності рибогосподарського водного об`єкта шляхом штучного відтворення живих ресурсів, а також шляхом збереження та раціонального використання цінних та водних видів водних живих ресурсів.

Рибогосподарська діяльність на водоймах, що здійснюється за Режимами рибогосподарської експлуатації водного об`єкта СТРГ, регламентується Інструкцією про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, затвердженою наказом Державного комітету рибного господарства України №4 від 15.01.2008 зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.01.2008 за №64/14755 (далі - Інструкція).

Відповідно до п. 2.7. Інструкції затверджений Режим надається користувачу або його представнику за дорученням і документами, які засвідчують його особу, або надсилається поштою рекомендованим листом.

За змістом п. 2.8 Інструкції користувач, якому видано режим, має одноосібне право на спеціальне використання ВЖР у цьому рибогосподарському водному об`єкті.

Науково-біологічне обґрунтування та проект Режиму на замовлення користувача розробляються рибогосподарською науково-дослідною установою, організацією відповідно до погодженої із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань рибного господарства України програми дослідних робіт. Програма дослідних робіт повинна містити методику, за якою проводитимуть дослідження (п. 2.2 Інструкції).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, наданого позивачем Режиму рибогосподарської експлуатації Новоживотівського водосховища на р. Роська в с. Новоживотів Оратівського району Вінницької області (далі - Режим), його розроблено на замовлення позивача 03.10.2016 Національним університетом біоресурсів і природокористування України з терміном дії від 15.11.2016 до 31.12.2025, погоджено 17.10.2016 управлінням охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Вінницькій області (Вінницярибоохорона) і також погоджено 15.11.2016 Державним агентством рибного господарства України.

Разом з цим, за матеріалами справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 08.11.2016 у справі №910/15667/16 позов ТОВ Агрофірма «Злагода» до Вінницької ОДА про зобов`язання вчинити дії задоволено, визнано протиправним та скасовано Розпорядження Вінницької обласної державної адміністрації № 700 від 09.11.2015 із назвою розпорядження «Про затвердження переліку земельних ділянок водного фонду разом з водними об`єктами, право оренди яких може бути реалізовано на земельних торгах, для рибогосподарських потреб», підписане головою Вінницької обласної державної адміністрації В. Коровієм в частині включення до цього Переліку за порядковими номерами 6 та 7 земельних ділянок водного фонду разом з водними об`єктами за межами населеного пункту с. Новоживотів.

Даним рішенням встановлено, зокрема, що ТОВ Агрофірма «Злагода», яке є правонаступником Оратівського міжгосприбгоспу, безперервно, починаючи з 10.01.1992 (з дати реєстрації Оратівського міжгосприбгоспу) здійснює господарську діяльність по риборозведенню та рибальству на водних об`єктах, які розташовані за межами населеного пункту на території Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області, а саме двох водних об`єктів на руслі річки Роськи притоки річки Рось басейну річки Дніпро.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 28.08.2017 у справі № 802/973/17-а в задоволенні позову ТОВ «ОратівАгроІнвест» до Вінницької державної адміністрації, 3-тя особа: ТОВ «Агрофірма «Злагода» про визнання незаконним та скасування Розпорядження №230 від 30.03.2017 року «Про укладення договору оренди водного об`єкта» відмовлено повністю.

Вказаною постановою встановлено, зокрема, що ТОВ Агрофірма «Злагода», яке є правонаступником Оратівського міжгосприбгоспу, безперервно, починаючи з 10.01.1992 (з дати реєстрації Оратівського міжгосприбгоспу) здійснює господарську діяльність по риборозведенню та рибальству на водних об`єктах, які розташовані за межами населеного пункту на території Новоживотківської сільської ради Оратівського району Вінницької області, а саме двох водних об`єктів на руслі річки Роськи притоки річки Рось басейну річки Дніпро. Крім цього, цією постановою встановлено можливість використання спірного водосховища ТОВ «ОратівАгроІнвест» для рибогосподарських потреб лише за наявності права на земельну ділянку водного фонду, або ж у разі надання відповідного погодження Вінницькою державною адміністрацією чи постійним користувачем ТОВ Агрофірма «Злагода».

За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акту, який набрав законної сили.

За змістом ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки судові рішення у справах №910/15667/16 та № 802/973/17-а, які набрали законної сили, не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть їм суперечити, встановленим є факт, що поданий позивачем Режим рибогосподарської експлуатації Новоживотівського водосховища на р. Роська в с. Новоживотів Оратівського району Вінницької області підписано без наявності права на земельну ділянку водного фонду та без надання відповідного погодження Вінницькою державною адміністрацією чи постійним користувачем ТОВ Агрофірма «Злагода», а отже - не може бути прийнято судом у даній справі в якості належного та допустимого доказу.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено, що оспорюваний Договір суперечить п. 2.8 Інструкції про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, затвердженої наказом Державного комітету рибного господарства України №4 від 15.01.2008, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.01.2008 за №64/14755.

З приводу тверджень позивача щодо непроведення сторонами нормативно грошової оцінки земельної ділянки, слід зазначити, що за змістом ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Орендна плата на підставі ст. 21 згаданого Закону - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України «Про оплату за землю», та перевищувати 10% їх нормативної грошової оцінки.

Положеннями ч. 1 п. 289.1 ст.289 Податкового кодексу України та ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності обов`язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими та затвердженими нормативами (ст.. 1 Закону України «Про оцінку земель»).

Як вище згадувалось, умовами п. 5 Договору сторони погодили нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка становить 3 305 730, 00 грн., п. 9 - визначили розмір орендної плати, а п. 10 - передбачили порядок обчислення розміру орендної плати.

З огляду на наведене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що укладаючи Договір сторони погодили всі істотні умови в частині орендної плати та визначили нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а тому доводи позивача про те, що сторонами не було проведено нормативної грошової оцінки земельної ділянки є безпідставними та необґрунтованими.

Викладені у наданих суду апеляційної інстанції поясненнях твердження апелянта про те, що Договір укладено без проведення землеустрою та без проведення земельних торгів, в силу приписів ст. 269 ГПК України не приймаються і не розглядаються судом апеляційної інстанції, адже не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до п. 2.10 постанови Пленуму № 11, на підставі ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

При цьому, обов`язковим згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України є подання доказів наявності фактичних обставин, на які кожна сторона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, що мають значення для справи.

Належними згідно ст. 76 ГПК України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять до предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте позивачем не доведено суду обставин, з якими закон, зокрема положення ст.ст. 203, 215 ЦК України пов`язують можливість визнання оспорюваного Договору недійсним, відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОратівАгроІнвест» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2018 у справі № 902/62/18 - без змін.

Матеріали справи № 902/62/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 22.05.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук