ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2019 року м.Дніпро Справа № 904/64/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Березкіної О.В., Антоніка С.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.03.2019 (суддя Петренко І.В., м.Дніпро, повне рішення складено 11.03.2019) у справі №904/64/19

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа", м. Кривий Ріг

про стягнення 3700,87 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа", м. Кривий Ріг (далі - відповідач) про стягнення 3700,87 грн., з яких: 400,74 грн. три відсотки річних; 3300,13 грн. інфляційні втрати за неналежне виконання відповідачем умов договору №2550/14-РО-5 від 09.09.2014 купівлі-продажу природного газу в частині своєчасної та повної оплати поставленого газу.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору щодо своєчасної оплати поставленого товару, за що ст.625 ЦК України передбачає відповідальність у вигляді нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Також позивач зауважує, що вказані у цій позовній заяві нарахування не охоплюють період, задоволений рішенням у справі № 904/6409/15.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.03.2019 у справі №904/64/19 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа", м. Кривий Ріг на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ 400,73 грн. трьох відсотків річних; 2215,34 грн. інфляційних втрат; 1245,73 грн. судового збору.

В решті позовних вимог, а саме в частині стягнення з Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа", м. Кривий Ріг на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ 0,01 грн. трьох відсотків річних; 1084,79 грн. інфляційних втрат відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду в частині відмови у стягнення 1084,79 грн. інфляційних втрат, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся Позивач, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неправильне застосування судом методики розрахунку інфляційних втрат, просить рішення суду від 11.03.2019 в частині відмови в позові скасувати, прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на неправильну методику розрахунку судом першої інстанції інфляційних втрат, з огляду на існування порядку нарахування інфляції передбаченого Листом Верховного суду України від 03.04.97 № 62-97 "Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ". Відповідно до даного листа, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Математична операція "перемноження" індексів інфляції між собою на відміну від операції "додавання" призводить до того, що отриманий в результаті такої операції "перемноження" індексів інфляції за відповідний період буде отримано індекс інфляції, який враховує індекс інфляції попереднього періоду та збільшує такий індекс інфляції попереднього періоду на індекс інфляції наступного періоду і так далі.

Таким чином, методика розрахунку інфляційних втрат на суму боргу з урахуванням інфляційних нарахувань за попередній період є законною та обґрунтованою, відповідає приписам, викладеним у Листі Верховного суду України від 03.04.97 № 62-97 та п.3.2 Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013.

Відповідач, у відзиві на апеляційну скаргу проти задоволення апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, не бачить підстав неправильного застосування судом ч.2 ст.625 ЦК України.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.04.2019 року (головуючий суддя Іванов О.Г., судді Березкіна О.В., Антонік С.Г.) змінено найменування позивача з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (); відкрито апеляційне провадження у справі; з урахуванням суми спору, розгляд справи вирішено здійснювати у письмовому провадженні без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами.

Клопотань стосовно проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін до суду апеляційної інстанції не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

09.09.2014 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець-позивач) та Комунальним підприємством теплових мереж "Криворіжтепломережа" (покупець-відповідач) укладено договір купівлі-продажу природного газу №2550/14-РО-5, відповідно до умов якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається релігійними організаціями (пункт 1.2 договору)

Продавець передає покупцеві з 01 вересня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 45,0 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів (тис. куб. м). (п.2.1 договору)

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця. (п. 3.3 договору)

Відповідно до п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 вересня 2014 року і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. (п. 11.1 договору)

Позивач на виконання умов договору протягом жовтня - грудня 2014 року поставив відповідачу природний газ на загальну суму 12 115,53 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу:

- від 31.10.2014 на суму 355,99 грн. (жовтень 2014 року);

- від 30.11.2014 на суму 1542,02 грн. (листопад 2014 року);

- від 30.11.2014 на суму 2966,51 грн. (листопад 2014 року);

- від 31.12.2014 на суму 4779,99 грн. (грудень 2014 року);

- від 31.12.2014 на суму 2471,02 грн. (грудень 2014 року),

які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками підприємств позивача та відповідача, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с.25-29).

Всупереч умов договору, відповідач за поставлений природний газ не розрахувався, що стало підставою звернення позивача з позовом до Господарського суду Дніпропетровської області та відповідно до рішення від 11.08.2015 по справі № 904/6409/15 позов задоволено частково; стягнуто з Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" суму заборгованості в розмірі 12115 грн. 53 коп., інфляційні втрати - 2208 грн. 74 коп., 3% річних у розмірі 116 грн. 83 коп., пеню в розмірі 1780 грн. 22 коп. та суму судового збору у розмірі 1779 грн. 46 коп.; в решті позовних вимог відмовлено.

Вказане судове рішення набрало законної сили, сторонами оскаржено не було.

Оскільки заборгованість за укладеним між сторонами договором, яка присуджена до стягнення за рішенням суду по справі № 904/6409/15, була сплачена відповідачем лише 02.02.2017 та 02.05.2018, позивач звернувся з відповідним позовом про стягнення трьох відсотків річних у сумі 400,74 грн за період з 05.08.2014 по 01.05.2018 та інфляційних втрат в розмірі 3300,13 грн за період з червня 2015 по травень 2018 року, які не охоплені рішенням у справі № 904/6409/15, з підрахунком заборгованості за місяцями.

Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що прострочення в оплаті заборгованості за поставлений природний газ мала місце, таким чином, позивачем обґрунтовано нараховано інфляційні втрати та відсотки річних за вказаний період, передбачені ст.625 ЦК України, втім, розрахунок інфляційних втрат здійснений невірно, оскільки мало місце нарахування інфляції на інфляцію, що не відповідає принципу розрахунку інфляційних втрат.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору купівлі-продажу природного газу, є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно зі ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності із ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

В порушення умов договору Відповідач своєчасно не розрахувався за поставлений природний газ, що підтверджується матеріалами справи, та не спростовується Відповідачем.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, на час розгляду справи судом першої інстанції відповідач повністю розрахувався з позивачем за спожитий природний газ, але з порушенням строків передбачених п. 6.1 договору, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості, який наявний в матеріалах справи.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі положень ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував та вимагає стягнути з відповідача суму 3300,13 грн., на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляції за період з червня 2015 по травень 2018 року, та суму 400,74 грн. - 3% річних за період з 05.08.2014 по 01.05.2018.

Відповідач надав суду першої інстанції контррозрахунок інфляційних нарахувань, за яким розмір інфляційних нарахувань має становити 1998,92 грн (а.с.43).

Втім, судом здійснений власний розрахунок, за яким інфляційні нарахування у вказаний позивачем період становлять 2215,34 грн, а три відсотки річних 400,73 грн.

Вказаний розрахунок здійснений з урахуванням роз"яснень, наданих у постанові пленуму Вищого гсопдварського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність щза порушення грошових зобов"язань", відповідно до п.3.2 якої, згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом встановлено, що позивачем було невірно розраховано інфляційні втрати за зобов`язаннями з оплати природного газу поставленого у жовтні, листопаді, грудні 2014, оскільки відповідне нарахування здійснено не лише на суму основного боргу, але й на суму втрат від інфляції, нараховану за попередні місяці прострочення виконання грошового зобов`язання, що є неправомірним.

Так, за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Визначаючи правову природу грошового зобов`язання, необхідно, перш за все, виходити з правил ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до яких зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною 5 вказаної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, виходячи із положень зазначених норм, розрахунок позивача про стягнення інфляційних втрат не породжує прав і обов`язків у розумінні зобов`язальних правовідносин, а є способом захисту тих прав, які вже виникли з інших існуючих правовідносин і щодо яких виник спір.

Правова природа інфляційних втрат зовсім інша ніж грошового зобов`язання, оскільки інфляційні втрати - це особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Тобто, інфляційні втрати носять допоміжний до основного зобов`язання характер.

В той же час, у даному випадку спір стосується коштів, правову природу яких визначено розрахунком позивача за зобов`язаннями за жовтень-грудень 2014 року.

Тому інфляційні нарахування не є грошовим зобов`язанням у розумінні вимог статті 625 Цивільного кодексу України, а розрахунок позивача не змінює їх правову природу.

Відповідно до п. 1.14. постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошових зобов`язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов`язанням. А є заходом відповідальності за порушення зобов`язань.

На суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти (п. 3.3 постанови), а отже й наступні інфляційні нарахування.

Таким чином, системний аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати інфляційні втрати за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень ч. 1 ст. 509 ЦК України.

На підставі вищевикладеного, обґрунтованим розміром інфляційних втрат є 2215,34 грн., який правильно обчислений судом першої інстанції та підлягає стягненню з відповідача.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання (висновок про застосування норм права, який викладений в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 904/7401/16).

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 03.10.2018 по справі № 910/17938/17.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції дав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, що у відповідності до ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Оскільки загальна ціна позову становить 3700,87 грн., тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України дана справа відноситься до категорії малозначних справ, у зв`язку з чим відповідно до ст. 287 ГПК України судові рішення у даній справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Також слід зазначити, що позивачем здійснено переплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 238,50 грн, оскільки за подання позову здійснено оплату судового збору в розмірі 1762,00 грн, таким чином, за подачу апеляційної скарги скаржник мав сплатити 2643,00 грн, (з урахуванням положень ч.4 ст.6 та п.п.1, 4 ч.2 ст.2 Закону України "Про судовий збір") втім, фактично скаржником оплачено 2881,50 грн судового збору.

За приписами п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду , зокрема, в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже, за наявності відповідного клопотання скаржник має право повернути 238,50 грн переплаченого судового збору.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 ГПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.03.2019 року у справі № 904/64/19 - залишити без змін.

Судові витрати Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення .

Повний текст постанови виготовлено та підписано 22.05.2019 року.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя С.Г. Антонік

Суддя О.В. Березкіна