ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2019 Справа № 917/495/19

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засіданні Отюговій О.І., розглянувши справу № 917/495/19

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Метал Холдінг Трейд", Саперно-Слобідський проїзд, 4, м. Київ,03039

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Влів-1" вул. Київська, 64, м. Кременчук, Полтавська область,39631

про стягнення 386 875,27 грн. заборгованості

Без виклику учасників справи

Обставини справи: 27.03.2019 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Метал Холдінг Трейд" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Влів-1" про стягнення 386 875,27 грн. заборгованості.

Суд ухвалою від 28.03.2019 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 917/495/19 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Сторони були належним чином та завчасно повідомлені за місцем їх реєстрації про покладені на них обов`язки, про що свідчать матеріали справи (поштові повідомлення про вручення даної ухвали наявні у матеріалах справи). Крім того, ухвала суду у даній справі була своєчасно розміщена судом в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

18.04.2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. В поданому відзиві відповідач визнає факт отримання від позивача товару за договором в сумі 426188,71 грн. та вказує, що дана продукція була ним оплачена в розмірі 281 188,71 грн. і за ним рахується заборгованість в розмірі 145 000,00 грн. та просить суд:

- зменшити заявлений позивачем до стягнення розмір пені і визначити його виходячи з однієї облікової ставки НБУ на рівні 9 643,54 грн. на підставі ст. 233 ГК України;

- застосувати процедуру врегулювання спору за участі судді, для чого зупинити провадження строком на 20 календарних днів;

- відмовити позивачу в задоволенні його вимоги про стягнення з відповідача штрафу в сумі 33 100, 00 грн. з тих підстав, що одночасне застосування позивачем п. 5.2. (пеня) та 5.3. (штраф) договору за одне й те ж саме господарське правопорушення (прострочення виконання грошового зобов`язання) не відповідає чинному законодавству.

23.04.2019 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача. В поданій відповіді позивач заперечує проти зменшення розміру заявленої до стягнення пені та проти процедури врегулювання спору за участю судді.

Крім того, позивач у відповіді на відзив на підставі ч. 10 ст. 238 ГПК України просить суд зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків (пені) до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Частиною 10 ст. 238 ГПК України визначено, що суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

В прохальній частині позовної заяви позивачем вимоги на підставі ч. 10 ст. 238 ГПК України не заявлялися. Надана позивачем відповідь на відзив за своєю правовою природою не є заявою збільшення розміру позовних вимог, жодних заяв в порядку ст. 46 ГПК України від позивача до суду не надходило, отже суд не вбачає підстав для застосування положень ч. 10 ст. 238 ГПК України.

14.05.2019 року від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Частиною 1 статті 186 ГПК України визначено, що врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті.

Оскільки позивач у відповіді на відзив відповідача заперечує проти процедури врегулювання спору за участю судді, то у суду відсутні підстави для застосування даної процедури.

Згідно положень ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У відповідності до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України).

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення ( ч. 5 ст. 240 ГПК України).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

23.05.2018 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Метал Холдінг Трейд" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Влів-1"" (покупець, відповідач) було укладено договір поставки № 01/106/18 (арк. с. 11-12).

У договорі сторони узгодили, зокрема, наступне:

- постачальник зобов`язався протягом строку дії договору, в порядку і на умовах, встановлених цим договором, продати та передати у власність покупця металопродукцію (надалі по тексту - "товар"), а покупець зобов`язався прийняти товар та оплатити його вартість відповідно до умов цього договору. (п. 1.1. договору);

- ціна, загальна кількість, асортимент, сортамент та розгорнута номенклатура товару, що поставляється за цим договором, визначається в специфікаціях та рахунках-фактурах постачальника, які є невід`ємними частинами цього договору (п. 1.2. договору);

- товар вважається поставленим постачальником і прийнятим покупцем з моменту підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної на відповідну партію товару (п. 2.2. договору);

- постачальник зобов`язався передати покупцеві, а покупець зобов`язався прийняти в пункті поставки товару (п. 2.1. договору), погоджений для поставки товар протягом 3 (трьох) робочих днів з дати виставлення рахунку-фактури на погоджену сторонами поставку партії товару, якщо інше не зазначено у специфікації (п. 3.1. договору);

- покупець сплачує вартість поставленої партії товару протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки відповідної партії товару, якщо інше не зазначено у специфікації (п. 4.3. договору);

- у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України (п. 5.1. договору);

- за порушення строків оплати товару, встановлених в п. 4.3. цього договору та додатках до нього покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення виконання зобов`язання, від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день прострочення (п. 5.2. договору);

- крім сплати пені покупець, за умови прострочення строків оплати більше ніж на 30 (тридцять) календарних днів, сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% від вартості несвоєчасно оплаченого товару, якщо інше не визначено у специфікації (п. 5.3. договору).

На виконання умов договору позивачем 28.12.2018 року було поставлено відповідачу товар на загальну суму 426 188,72 грн., що підтверджується підписаною між сторонами видатковою накладною № ППЛ-0002269 від 28.12.2018 року та довіреністю №439 від 27.12.2018 року, виданою відповідачем на отримання від позивача цінностей (арк. с. 14-15).

Як вказує позивач, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо оплати поставленого за договором товару здійснив лише частково, а саме: в сумі 95 188,72 грн. і за останнім рахується заборгованість в сумі 331 000,00 грн. Проведення відповідачем часткової оплати підтверджується наявними у матеріалах справи копіями банківських виписок по рахунку позивача (арк. с. 17-22).

Також позивач вказує на те, що відповідач листом від 21.02.2019 року за вих. №11 звертався до позивача з підтвердженням суми заборгованості за поставлений метал та з обіцянками щодо повної оплати боргу не пізніше 10 березня 2019 року (арк. с. 16).

За даними позивача на момент звернення з даним позовом до суду останній не отримав сплати заборгованості.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 386 875,27 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами Договору поставки №01/106/18 від 23.05.2018 року, яка складається з 331000,00 грн. основної заборгованості, 19287,07 грн. пені за період з 29.01.2019 року - 20.03.2019 року, 1607,26 грн. 3% річних за період з 29.01.2019 року - 20.03.2019 року, 1880,94 грн. інфляційних нарахувань за період з 29.01.2019 року - 20.03.2019 року та 33100,00 грн. штрафу (розрахунок арк. с. 10).

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов`язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з договору поставки.

Відповідно ст. 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона-постачальник, зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій сторони - покупцеві товар, а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (п. 1 та п. 5 ст. 692 Цивільного Кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов`язання за вищезазначеним договором щодо здійснення ним поставки товару на загальну суму 426188,72 грн., що підтверджується підписаною між сторонами видатковою накладною №ППЛ-0002269 від 28.12.2018 року та довіреністю №439 від 27.12.2018 року, виданою відповідачем на отримання від позивача цінностей (арк. с. 14-15). Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вказаним договором та приписів ст. 692 Цивільного кодексу України оплатив отриманий товар частково, в розмірі 95 188,72 грн. і на момент звернення з позовом до суду за ним рахувалася заборгованість в сумі 331 000,00 грн. Дана обставина відповідачем визнається в повному обсязі.

Проте, після подання позивачем позову (дата подачі позовної заяви 20.03.2019 року згідно відтиску поштового штемпелю на конверті в якому позовна заява надійшла до суду) відповідачем 22.03.2019 року та 29.03.2019 року було сплачено 186000,00 грн. боргу за поставлений позивачем товар, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями платіжного доручення №93 від 22.03.2019 року на суму 181000,00 грн. та №124 від 29.03.2019 року на суму 5000,00 грн., а тому в частині позовних вимог щодо стягнення 186000,00 грн. основного боргу між сторонами відсутній предмет спору, що є підставою для закриття провадження у справі в цій частині вимог відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 5.2. договору, за порушення строків оплати товару, встановлених в п. 4.3. цього договору та додатках до нього покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення виконання зобов`язання, від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день прострочення.

Крім того у пункті 5.3. договору сторони погодили, що крім сплати пені покупець, за умови прострочення строків оплати більше ніж на 30 (тридцять) календарних днів, сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% від вартості несвоєчасно оплаченого товару, якщо інше не визначено у специфікації.

На підставі вищевикладеного позивачем за порушення умов договору заявлено до стягнення з відповідача 19287,07 грн. пені за період з 29.01.2019 року - 20.03.2019 року, 1607,26 грн. 3% річних за період з 29.01.2019 року - 20.03.2019 року, 1880,94 грн. інфляційних нарахувань за період з 29.01.2019 року - 20.03.2019 року та 33100,00 грн. штрафу (розрахунок арк. с. 10).

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені, 3% річних, інфляційних та штрафу суд дійшов висновку, що заявлений їх розмір є правомірним.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд зменшити заявлений позивачем до стягнення розмір пені і визначити його виходячи з однієї облікової ставки НБУ на рівні 9643,54 грн. на підставі ст. 233 ГК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Таким чином, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.05.2018 року у справі № 917/1068/17 та у постанові від 15.05.2018 року справі 905/2009/17.

В обґрунтування даного клопотання відповідач посилається на те, що порушення строку виконання грошового зобов`язання за договором виникло у відповідача з причин, що від нього не залежали, а саме з причин прострочення оплати кінцевими покупцями - органами місцевого самоврядування та належними їм комунальними підприємствами, в зв`язку з відсутність відповідного фінансування. Також відповідач вказує на те, порушення виконання грошового зобов`язання не завдало збитків позивачу. Жодних доказів у підтвердження вищевикладеного відповідачем суду не надано.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

Отже, враховуючи майновий стан сторін, оцінивши співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, врахувавши інтереси обох сторін суд не вбачає підстав для зменшення пені, оскільки її розмір не є значним.

Згідно із ч.2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 145 000,00 грн. основного боргу, 19 287,07 грн. пені, 1607,26 грн. 3% річних, 1880,94 грн. інфляційних нарахувань та 33100,00 грн. штрафу підтверджені документально та нормами матеріального права, а тому підлягають задоволенню.

Заперечення відповідача в частині безпідставного нарахування позивачем штрафу з тих підстав, що одночасне застосування позивачем п. 5.2. (пеня) та 5.3. (штраф) договору за одне й те ж саме господарське правопорушення (прострочення виконання грошового зобов`язання) не відповідає чинному законодавству судом до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.04.2019 року по справі №917/194/18, від 09.02.2018року у справі №911/2813/17 та від 22.03.2018 року у справі №911/1351/17.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 130 ГПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Таким чином, судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом, в частині сплаченої відповідачем заборгованості ( в сумі 186 000,00 грн.) частково покладається на відповідача в сумі 1395,00 грн., а в сумі 1395,01 грн. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 129, 231, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Закрити провадження в частині позовних вимог в сумі 186 000,00 грн. в зв`язку з відсутністю предмету спору.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Влів-1" вул. Київська, 64, м. Кременчук, Полтавська область,39631, ідентифікаційний код 40615186) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метал Холдінг Трейд" (Саперно-Слобідський проїзд, 4, м. Київ,03039, ідентифікаційний код 37412768) 145 000,00 грн. основного боргу, 19287,07 грн. пені, 1607,26 грн. 3% річних,1880,94 грн. інфляційних нарахувань, 33100,00 грн. штрафу, 3013,13 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Метал Холдінг Трейд" (Саперно-Слобідський проїзд, 4, м. Київ,03039, ідентифікаційний код 37412768) з Державного бюджету України 1395,01 грн. судового збору, сплаченого згідно з платіжним дорученням №1119 від 20.03.2019 року, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи №917/495/19.

Повне рішення складено 16.05.2019 року

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.М.Тимощенко