ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2019 р. Справа№ 904/3388/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Ніколенко М.Є., дов. № 188/81 від 24.12.18

від відповідача-1: Пистогова С.В, дов. № 0001000/5391-19 від 07.03.19

від відповідача-2: Бобиль В.В., дов. № 14-328юр від 20.09.18

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат"

на рішення господарського суду міста Києва від 16.01.2019 р. (повний текст складено 21.01.2019 р.)

у справі № 904/3388/18 (суддя - Пукшин Л.Г.)

за позовом приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат"

до 1) публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"

2) публічного акціонерного товариства "Арселор Міттал Кривий Ріг"

про визнання угоди недійсною,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року приватне акціонерне товариство "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк" та публічного акціонерного товариства "Арселор Міттал Кривий Ріг" про визнання недійсною угоди № 830 уступки права вимоги від 10.02.2004 р.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.08.2018 р. у справі № 904/3388/18 матеріали позовної заяви (з уточненою позовною заявою) та доданими до неї документами передано за територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.01.2019 р. у справі № 904/3388/18 відмовлено у задоволенні позову.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено наявності тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач - приватне акціонерне товариство "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" звернувся з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення господарського суду міста Києва від 16.01.2019 р. у справі № 904/3388/18 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказував на те, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні позову, оскільки при укладенні договору уступки права вимоги сторони, не замінюючи кредитора у зобов`язанні, в порядку, передбаченому законодавством, не зазначаючи в договорі із якого саме зобов`язання виникли вимоги до позивача фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення та спосіб його виконання, незважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди законодавством не передбачена.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2019 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А., відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 02.04.2019 р.

18.03.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

18.03.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідачів-1, 2 надійшли відзиви із запереченнями на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 р. задоволено частково клопотання позивача про участь у засіданні в режимі відеоконференції; проведення відеоконференції доручено Тернівському районному суду міста Кривого Рогу.

21.03.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2019 р. задоволено частково клопотання відповідача-1 про участь у засіданні в режимі відеоконференції; проведення відеоконференції доручено Тернівському районному суду міста Кривого Рогу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2019 р. відкладено розгляд справи на 14.05.2019 р.; проведення відеоконференції доручено господарському суду Дніпропетровської області.

08.04.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача та відповідача-2 надійшли заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

08.04.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів.

В судовому засіданні 14.05.2019 р. представник позивача просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представники відповідачів просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 10.02.2004 р. між Криворізьким державним гірничо-металургійним комбінатом "Криворіжсталь" (первісний кредитор) та відкритим акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" (найменування змінено на публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України"; далі - новий кредитор) укладено угоду про уступку права вимоги № 830 (далі - угода; а.с. 101 том 1), відповідно до умов якої первісний кредитор уступає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, належне первісному кредиторові, на стягнення заборгованості, встановленої рішенням арбітражного суду Дніпропетровської області № 7/251-00 від 12.06.2001 р. про примусове звернення стягнення на майно відкритого акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" (найменування змінено на приватне акціонерне товариство "Північний гірничо-збагачувальний комбінат"; далі - боржник) на користь первісного кредитора в сумі 2 001 700,00 грн.

За умовами пунктів 1.2, 2.1, 2.2 угоди новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошової суми в розмірі 2 001 700,00 грн. Первісний кредитор не відповідає за невиконання цієї вимоги боржником. Новий кредитор зобов`язаний протягом 10 днів із дати виконання на його користь зобов`язання боржником письмово повідомити первісного кредитора про таке виконання з зазначенням дати, суми і форми виконання із додаванням завірених новим кредитором копій документів, що підтверджують таке виконання.

Пунктами 3.1, 3.2 угоди визначено, що первісний кредитор разом з угодою зобов`язаний передати новому кредитору документи, що підтверджують право вимоги виконання зобов`язання боржником новому кредитору, перелік яких зазначено у додатку №1 до цієї Угоди, що є невід`ємною частиною. Первісний кредитор зобов`язаний сповістити боржника про уступку права вимоги за цією угодою протягом 90 днів з дати підписання угоди.

Згідно пункту 5.1 угоди, вона укладається на виконання умов мирових угод № 833 від 10.02.2004 р., № 834 від 10.02.2004 р., № 835 від 10.02.2004 р. та № 836 від 10.02.2004 р. і набуває чинності з дати погашення первісним кредитором грошових коштів у розмірі відповідно до пункту 3.1 вказаних мирових угод.

Угода про уступку права вимоги підписана та скріплена печатками сторін.

Ухвалою арбітражного суду Дніпропетровської області № 7/251-00 від 12.06.2001 р. (а.с. 111 том 1) змінено спосіб виконання рішення у справі № 7/251, звернувши стягнення на майно відкритого акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату "Криворіжсталь" у межах суми 2 001 700,00 грн.

10.02.2004 р. між відкритим акціонерним товариством "Державний експертно-імпортний банк України" (стягувач; банк) та Криворізьким державним гірничо-металургійним комбінатом "Криворіжсталь" (боржник) укладено мирові угоди №№ 833, 834, 835, 836 (а.с. 103-106 том 1), відповідно до умов яких сторони домовились про закінчення виконавчого продовження, відкритого постановами державного виконавця Державної виконавчої служби Дзержинського районного управління юстиції міста Кривого Рогу Зуб О.В. від 17.12.2002 р., 21.02.2002 р., 27.06.2002 р. за умовами вказаними нижче в угодах.

Відповідно до пунктів 3.1 мирових угод боржник зобов`язується погасити заборгованість банку, вказану в пунктах 2 мирових угод, в добровільному порядку наступним чином:

- погашення заборгованості в сумі 866 874,10 грн. шляхом перерахування грошових коштів на рахунок банку (п. 3.1 мирової угоди № 833 від 10.02.2004 р. по справі № 10/187 (19/353), далі - мирова угода № 833), затверджена ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2004 р. у справі № 30/187 (19/353) (а.с. 107 том 1);

- погашення заборгованості в сумі 230 738,20 грн. шляхом перерахування грошових коштів на рахунок банку (п. 3.1 мирової угоди № 834 по справі № 19/354 від 10.02.2004 р. (далі - мирова угода № 834), затверджена ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2004 р. у справі № 19/354 (а.с. 108 том 1));

- погашення заборгованості в сумі 1 424 996,38 грн. шляхом перерахування грошових коштів на рахунок банку (п. 3.1 мирової угоди № 835 по справі № 02-5/5-8/18 (19/355) від 10.02.2004 р. (далі - мирова угода № 835), затверджена ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2004 р. у справі № 19/355 (а.с. 109 том 1));

- погашення заборгованості в сумі 1 911 029,84 грн. шляхом перерахування грошових коштів на рахунок банку (п. 3.1 мирової угоди № 836 по справі № 19/356 від 10.02.2004 (далі - мирова угода № 836), затверджена ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2004 р. у справі № 19/356 (а.с. 110 том 1)).

Згідно пунктів 3.2 мирових угод сторонами погоджено, що:

- погашення заборгованості в сумі 466 778,36 грн. відбувається шляхом передачі права вимоги згідно угоди про уступку права вимоги № 830 від 10.02.2004 р. до відкритого акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на суму 81 134,55 грн. та № 829 від 10.02.2004 р. до відкритого акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на суму 385 643,81 грн., які вступають в силу з дати виконання боржником вимог пункту 3.1 (мирова угода № 833);

- погашення заборгованості в сумі 124 243,65 грн. відбувається шляхом передачі права вимоги згідно угоди про уступку права вимоги боргу № 830 від 10.02.2004 р. до відкритого акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", яка вступає в силу з дати виконання Криворізьким державним гірничо-металургійним комбінатом "Криворіжсталь" вимог п. 3.1 (мирова угода № 834);

- погашення заборгованості в сумі 767 305,74 грн. відбувається шляхом передачі права вимоги згідно угоди про уступку права вимоги боргу № 830 від 10.02.2004 р. до відкритого акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", яка вступає в силу з дати виконання Криворізьким державним гірничо-металургійним комбінатом "Криворіжсталь" вимог п. 3.1 (мирова угода № 835);

- погашення заборгованості в сумі 1 029 016,06 грн. відбувається шляхом передачі права вимоги згідно угоди про уступку права вимоги боргу № 830 від 10.02.2004 р. до відкритого акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", яка вступає в силу з дати виконання Криворізьким державним гірничо-металургійним комбінатом "Криворіжсталь" вимог п. 3.1 (мирова угода № 836).

Укладена між сторонами угода про уступку права вимоги № 830 від 10.02.2004 р. набрала чинності 30.03.2004 р. внаслідок виконання Криворізьким державним гірничо-металургійним комбінатом "Криворіжсталь" умов пунктів 3.1 мирових угод №№ 833, 834, 835, 836 від 10.02.2004 р., що встановлено судовими рішеннями у справі № 904/147/18.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив на те, що при укладанні спірної угоди № 830 про уступку права вимоги від 10.02.2004 р., сторони не змінюючи кредитора в зобов`язанні в установленому порядку новим кредитором, фактично замінили стягувача на стадії виконання рішення суду, яким звернуто стягнення на майно позивача з відсутністю посилань на суму заборгованості, без дотримання і належного виконання господарських процесуальних норм та приписів виконавчого провадження, що порушує права позивача та суперечить нормам законодавства (враховуючи уточнену позовну заяву № 194/81 від 18.09.2018 р.; а.с. 94-100 том 1).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до вимог статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Позивач, не будучи стороною оспорюваного договору, вказував, що є заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, оскільки наслідком укладеної між відповідачами угоди про відступлення права вимоги є майнові вимоги нового кредитора до боржника (позивача), які ініційовані шляхом стягнення заборгованості у справі № 904/147/18, а отже спірний правочин, впливає на права та законні інтереси позивача.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз`яснено в пунктах 2.1, 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення). Необхідно з урахуванням приписів ст. 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

У пунктах 1, 2 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12.05.1991 р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів", Законом України від 06.10.1998 р. № 161-XIV "Про оренду землі" та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Таким чином, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відхиляючи доводи апелянта про те, що відступлення права вимоги за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди не передбачено законодавством, колегія суддів враховує наступне.

Як вже було зазначено вище, угода про уступку права вимоги, на підставі якої від первісного до нового кредитора передано право вимоги на стягнення заборгованості (встановлена рішенням арбітражного суду Дніпропетровської області № 7/251-00 від 12.06.2001 р.) укладена між сторонами 10.02.2004 р. на виконання умов мирових угод №№ 833, 834, 835, 836 від 10.02.2004 р.

За змістом статей 525, 526, 599 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Частинами 1, 3 ст. 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

При цьому, слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Наявність же судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 23.04.2018 р. у справі № 913/53/16, від 05.04.2018 р. у справі № 923/607/16 та від 05.07.2018 р. у справі № 913/945/16.

Згідно з частиною 1 статті 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Статтею 514 Цивільного кодексу України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи наведене, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, тобто, не може бути предметом відступлення права вимоги та вимога, яка не виникла та/або не існувала на момент переходу права.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 05.07.2017 р. у справах №№ 6-459цс-17, 752/8842/14-ц, Верховного Суду від 26.09.2018 р. у справі № 756/9788/15-ц та від 21.01.2019 р. у справі № 909/1411/13.

З огляду на наведене, твердження позивача про невідповідність оспорюваної угоди вимогам законодавства не знайшли свого правового та матеріального підтвердження, оскільки не ґрунтуються на нормах закону та не відповідають обставинами справи, а тому відповідні вимоги не підлягають задоволенню.

Стосовно поданих відповідачами заяв про застосування строку позовної давності (а.с. 140-141; 150-157 том 1), в якій заявники вказували на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з заявленими позовними вимогами, колегія суддів апеляційної інстанції зауважує на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи, що правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог по суті відсутні, то позовна давність не застосовується.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 16.01.2019 р. у справі № 904/3388/18, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення господарського суду міста Києва від 16.01.2019 р. у справі № 904/3388/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 16.01.2019 р. у справі № 904/3388/18 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали справи № 904/3388/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 23.05.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко