ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2019 р. м. Київ Справа№ 925/660/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Вайнер Є.І.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 18.04.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Заступника прокурора Черкаської області на рішення Господарського суду Черкаської області від 09.01.2019 (повний текст підписано 04.02.2019)

у справі №925/660/18 (суддя Довгань К.І.)

за позовом заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області (позивач 1)

Моринської сільської ради (позивач 2)

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корсунь"

про стягнення 215 528,46 грн.

В судовому засіданні 18.04.2019 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 заступник керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області та Моринської сільської ради звернувся до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корсунь" про стягнення 215528,46 грн. неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування земельною ділянкою у зв`язку із її неповерненням.

Позов вмотивовано неповерненням відповідачем земельної ділянки після закінчення строку дії договору оренди.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 09.01.2019 у справі №925/660/18 в позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, прокурор звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам справи.

Прокурор не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності у товариства наміру на безпідставне утримання земельної ділянки, що робить неможливим застосування ч. 2 ст. 758 ЦК України, а також неправильне визначення прокурором ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, як позивача у справі, що робить неможливим задоволення позову.

На думку прокурора, судом залишено поза увагою, що договір по сплаті за землю № 2 від 01.02.2017, укладений між Товариством та Виграївською сільською радою не відповідає вимогам законодавства та спрямований на незаконне заволодіння державним майном (на час виникнення спірних правовідносин).

Прокурор зазначає, що звертаючись до суду з позовом, предметом якого є стягнення до місцевого бюджету Моринської сільської ради коштів у вигляді неустойки за користування землею після закінчення договору оренди землі від 01.11.2006 за період з 01.11.2016 по 28.08.2017, прокурором вірно визначено осіб, уповноважених державою здійснювати відповідний захист державних інтересів у спірних правовідносинах.

Заперечуючи проти доводів прокурора, викладених в апеляційній скарзі, відповідач зазначає про їх необґрунтованість, просить їх відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2019 апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2019 у справі №925/660/18 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 18.04.2019.

Прокурор в судовому засіданні апеляційної інстанції 18.04.2019 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 18.04.2019 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представники позивача 1 та 2 в судове засідання апеляційної інстанції 18.04.2019 не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином, причини їх неявки суду невідомі.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представників позивачів 1 та 2 в судове засідання обов`язковою не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, але рішення підлягає скасуванню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.11.2006 між Корсунь-Шевченківською районною державною адміністрацією та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корсунь" укладено договір оренди землі (далі - Договір). Даний договір зареєстрований 24.11.2006 у Корсунь-Шевченківському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" за №00.

Відповідно до положень Договору та акту прийому - передачі земельної ділянки, яка розташована в адмінмежах Виграївської сільської ради від 01.11.2006 в оренду передавалася земельна ділянка, загальною площею 95,9 га ріллі, з них: 71,3 га ріллі та 24,6 га землі резервного фонду .

Пункт 8 Договору передбачає, що договір укладено на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Між Корсунь-Шевченківською районною адміністрацією та СТОВ Агрофірма "Корсунь" були підписані зміни до договору оренди, у відповідності до яких в оренду передається земельна ділянка площею 93,72 га, в тому числі: землі запасу - 71,3 га (рілля), резервний фонд - 22,42 га (рілля), які зареєстровано у Корсунь-Шевченківському відділі ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 04.07.2007 за № 6.

Договором про внесення змін до договору оренди землі від 24.06.2009 сторонами було погоджено строк дії договору - до 01.11.2016 з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою. Договір зареєстрований у Корсунь-Шевченківському районному відділ ДЗК, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 24.06.2009 за №34.

СТОВ "Агрофірма "Корсунь" на адресу Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області було направлено заяву № 215 від 05.10.2015 про використання ним переважного права на поновлення договору оренди, укладеного між Корсунь-Шевченківською районною державною адміністрацією та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Корсунь" від 01.11.2006, зареєстрованих за №00 від 24.11.2006 зі змінами, відповідно до розпорядження голови Корсунь - Шевченківськівської райдержадміністрації № 225 від 25.06.2007, зареєстрованими за № 06 від 04,07.2007.

Листом від 10.11.2016 № 15388/2-16 СТОВ "Агрофірма "Корсунь" було відмовлено в поновленні договору, оскільки, зокрема, площі земельних ділянок, наданих в оренду, змінились.

У 2017 році заступник керівника Звенигородської місцевої прокуратури Черкаської області звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корсунь" про зобов`язання повернути земельну ділянку.

За результатами розгляду вказаної позовної заяви Господарським судом Черкаської області 09.11.2017 провадження у справі № 925/1201/17 припинено на підставі п. 1 ч.1 ст. 80 ГПК України. Судом встановлені наступні обставини.

Із поданих прокурором та відповідачем, СТОВ "Агрофірма "Корсунь" документів вбачається, що Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, надіслало відповідачу, СТОВ "Агрофірма "Корсунь", із листом від 15.08.2017 акт приймання - передачі земельної ділянки, який відповідач підписав та 28.08.2017 надіслав позивачу. Цей акт із супровідним листом відповідача Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області отримало 30.08.2017.

Згідно даних податкової декларації за 2016 рік (звітна), поданої СТОВ "Агрофірма "Корсунь" до Корсунь-Шевченківської ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області 03.02.2016, за вказану земельну ділянку нарахована річна сума орендної плати за землю 131113,15 грн., з розрахунку 10926, 10 грн. щомісячно. Розмір орендної плати - 4,5% річних.

Також судом встановлено, що до закінчення строку дії договору, у вересні 2016 відповідачем зібрано врожай сої, після чого підготовлено земельні ділянки до посіву та у вересні-жовтні 2016 посіяно озимі культури. Станом на дату закінчення строку дії договору оренди, земельні ділянки на території Виграївської сільської ради, що орієнтовно відповідають об`єкту оренди, були засіяні.

У зв`язку з відмовою ГУ Держгеокадастру в Черкаській області, СТОВ "Агрофірма Корсунь" зверталось до Господарського суду Черкаської області із вимогою про визнання переважного права та поновлення договору оренди землі (справа №925/1577/16).

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 09.02.2017 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Рішенням Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2017 апеляційну скаргу залишено без задоволення.

Протягом розгляду судами спору, між СТОВ "Агрофірма Корсунь" та ГУ Держгеокадастру в Черкаській області відбувалось погодження умов повернення земельної ділянки. Так, ГУ Держземагентства направило для підписання акти приймання-передачі, які містили численні помилки щодо об`єкту оренди та дати вчинення. Товариство листом від 11.07.2017 зверталось до управління з проханням надати коректні акти.

Відповідач зібрав урожай озимих культур посіяних до закінчення строку дії договору оренди вже в 2017, а після набрання законної сили рішення Господарського суду Черкаської області у справі №925/1577/16 повернув орендовану земельну ділянку. Акт приймання-передачі земельної ділянки, який надійшов відповідачу 24.08.2017, був підписаний та направлений до ГУ Держземагентства в Черкаській області 28.08.2017.

Із податкових декларацій з плати за землю за 2016 рік вбачається, що СТОВ "Агрофірма Корсунь" сплачувало орендну плату за договором оренди від 01.11.2006 протягом всього 2016 року. В тому числі, товариством внесено орендну плату за листопад та грудень 2016 в розмірі 10 926, 10 грн. за кожний календарний місяць.

01.02.2017 між СТОВ "Агрофірма Корсунь" та Виграївською сільською радою укладено договір по сплаті за землю №2, предметом якого є плата за користування земельними ділянками, які були об`єктом оренди за договором оренди від 01.11.2006. Згідно п.1.1. договору №2 від 01.02.2017, землекористувач зобов`язується сплачувати кошти за використання земель розташованих за межами населеного пункту в адміністративних межах Виграївської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області на рахунок Виграївської сільської ради, яка є Отримувачем бюджетних коштів визначена Бюджетним кодексом України.

Згідно з п.2.2. договору №2 від 01.02.2017, розмір плати за користування встановлено в розмірі 5% від нормативної грошової оцінки.

Із податкових декларацій з плати за землю за 2017 рік вбачається, що СТОВ "Агрофірма Корсунь" вносило плату за користування земельними ділянками на території Виграївської сільської ради протягом 2017 року.

При цьому, в рядку 1.1. розділу ІІ Декларації вказано розмір ділянки 119,1270 га. В зазначену площу увійшли всі земельні ділянки за які вносилась плата згідно договору №2 від 01.02.2017, в тому числі ті ділянки, що були об`єктом оренди за договором від 01.11.2006. Як було зазначено вище, Додаток 1 до зазначеного договору містить перелік земельних ділянок за які вноситься плата із зазначенням площі, кадастрового номера, відсоткової ставки оренди, розміру нормативної грошової оцінки.

Із податкових декларацій за 2017 рік та договору №2 від 01.02.2017 вбачається, що відповідач протягом січня - серпня 2017 продовжував оплату користування земельними ділянками, які були об`єктом оренди за договором оренди від 01.11.2006. При цьому, в 2017 році оплата проводилась за збільшеною ставкою - 5%, а саме по 12 140, 10 грн. в місяць.

Отже, із комплексного аналізу податкових декларацій з плати за землю за 2016 та 2017 роки, а також з урахуванням положень договору по сплаті плати за землю №2 від 01.02.2017 вбачається, що СТОВ "Агрофірма Корсунь" оплатило користування спірними земельними ділянками за період листопад 2016 - серпень 2017, тобто за період 300 днів після закінчення строку дії договору оренди землі від 01.11.2006 на який прокурором нараховано неустойку.

Всього, за користування спірними земельними ділянками, протягом 300 днів після закінчення строку дії договору оренди землі від 01.11.2006, відповідачем сплачено 118 973, 00 грн.

Відповідно до вимог ч.2 ст.785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 27.10.2014 №01-06/1666/14, для застосування наслідків, передбачених ч.2 ст.785 ЦК України суду необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав. Для застосування наслідків, передбачених ч.2 ст.785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) у особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог ст.614 ЦК України.

Згідно постанови Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі №927/1215/13, для застосування наслідків, передбачених ч.2 ст.785 ЦК України необхідна наявність вини (умислу або необережності) у особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог ст. 614 ЦК України.

Згідно ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Суд дійшов висновку, що наведені вищенаведені обставини свідчать про відсутність у діях відповідача наміру на безпідставне утримання земельної ділянки, тобто вини, що робить неможливим застосування ч.2 ст.785 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевим господарським судом зазначено, що у разі порушення права на земельну ділянку його захист здійснюється власником земельної ділянки або її землекористувачем, а відповідно право на звернення із таким позовом належить власнику, землекористувачу цієї ділянки або особі, яка відповідно до законодавства уповноважена та має право в інтересах власника земельної ділянки або землекористувача звертатись за захистом його порушеного права із одночасним обґрунтуванням в позовній заяві підстав для звернення уповноваженої особи із позовом в інтересах власника земельної ділянки або землекористувача (п.15 постанови Верховного Суду від 23.10.2018 у справі №903/857/17).

Суд також дійшов висновку, що прокурор невірно визначив у даному позові позивача - ГУ Держгеокадастру у Черкаській області.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

При поданні позову в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області та Моринської сільської ради прокурор зазначає, що сільська рада, проявляючи бездіяльність з моменту виникнення даного спору, з метою захисту своїх майнових прав до суду не зверталась та належним чином до цього часу не реалізувала свої вимоги щодо стягнення з відповідача відповідних грошових коштів.

На думку прокурора, подання прокуратурою позову обумовлено необхідністю відновлення та захисту порушених права держави, з врахуванням бездіяльності органів державної влади та місцевого самоврядування щодо стягнення до бюджету грошових коштів, які використовуються для реалізації покладених на них завдань.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява N 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 N 1604(2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 N 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи N806/1000/17).

У даній справі прокурор обґрунтував наявність "інтересів держави" у необхідності неухильного дотримання закону та встановленого публічного порядку в передачі в оренду на відкритих торгах землі, як основного національного багатства, яке перебуває під особливою охороною держави, забезпечення раціонального використання та охорони земель.

Водночас пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №924/1237/17.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Звертаючись з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області та Моринської сільської ради прокурор зазначає, що подання даного позову обумовлено необхідністю відновлення та захисту порушених інтересів держави, з врахуванням бездіяльності органів державної влади та місцевого самоврядування щодо стягнення до бюджету грошових коштів, які використовуються для реалізації покладених на них завдань.

Щодо звернення з позовом в інтересах Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області прокурор обґрунтовував свою участь тим, що порушено інтерес держави як власника землі, ГУ Держгеокадастру є уповноваженим державним органом в даних відносинах, ГУ Держгеокадастру не забезпечує захист інтересів держави.

Однак з матеріалів справи вбачається, що земельні ділянки, які є об`єктом спору, на даний час перебувають у комунальній власності - власності об`єднаної територіальної громади Моринської сільської ради.

Тобто, держава Україна не є власником відповідних земельних ділянок, а ГУ Держгеокадастру в Черкаській області не є розпорядником земель. Кошти за користування земельними ділянками у вигляді орендної плати не мають стосунку до Державного бюджету, оскільки згідно ст.ст. 10, 265 ПК України зараховуються безпосередньо до місцевого бюджету - бюджету Моринської сільської ради.

При цьому в позовній заяві прокурор просив стягнути неустойку на користь Моринської сільської ради.

У своїх рішеннях, Верховний Суд висловлює правову позицію про те, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо) (п.13 постанови від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, п.12 постанови від 17.04.2018 у справі № 914/1521/17, п.16 постанови від 04.09.2018 у справі №915/1279/17, п.16 постанови від 04.09.2018 у справі № 915/1284/17, п.15 постанови №915/1283/17).

Таким чином, у разі звернення до суду встановленню та доведенню підлягають, в тому числі факти порушення цивільних прав або інтересів особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, що звернулась за їх захистом.

Виходячи з викладеного прокурором невірно визначено позивача - ГУ Держгеокадастру у Черкаській області.

Крім того, при подачу позову прокурором не зазначено жодних причин неможливості здійснення позивачем - 2, який є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів в судовому порядку.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Спірна земельна ділянка знаходиться в адмінмежах Виграївської сільської ради, яка ліквідована 17.02.2017 №13-1/VІІ у зв`язку з об`єднанням у Моринську об`єднану територіальну громаду.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що Моринська сільська рада (а точніше Моринська об`єднана територіальна громада) не може чи не бажає здійснювати захист інтересів держави та звертатись до суду з відповідним позовом до відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

В матеріалах справи наявний лист №2-141/236вих18 від 21.06.2018, в якому зазначено, що прокурором готується до суду заява про стягнення з СТОВ "Агрофірма Корсунь" неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування земельною ділянкою в сумі 215528,46 грн. на користь Моринської сільської ради.

Будь - яких належних та допустимих доказів надсилання зазначеного листа Моринській сільській раді (Моринській об`єднаній територіальній громаді) прокурором не надано.

Крім того, позовна заява та лист повідомлення датовані однією датою 21.06.2018, тією ж датою позов направлено до суду, зазначене свідчить про те, що Моринська сільська рада (Моринська об`єднана територіальна громада) не була повідомлена прокурором про намір звернення до суду і про підстави представництва її інтересів.

З огляду на вказані обставини справи, сама присутність прокурора на судовому процесі на стороні позивачів ставить під загрозу принцип рівності та справедливий баланс між сторонами, та створює відчуття нерівності у сторони відповідача, на що він посилається у відзиві на апеляційну скаргу.

Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

У разі вирішення спору по суті безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового акта у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України.

Проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у прокурора законних підстав на звернення з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області та Моринської сільської ради (Моринської об`єднаної територіальної громади).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

Відповідно до ч.1 ст. 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Заступника прокурора Черкаської області з підстав, викладених в ній, не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Черкаської області від 09.01.2019 у справі №925/660/18, прийняте з порушенням норм процесуального права, без належного з`ясування обставин справи, підлягає скасуванню.

Одночасно позов заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області, Моринської сільської ради до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корсунь" про стягнення 215 528,46 грн. підлягає залишенню без розгляду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 275 ГПК України з вищевказаних підстав.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на прокурора (апелянта).

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Черкаської області на рішення Господарського суду Черкаської області від 09.01.2019 у справі №925/660/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 09.01.2019 у справі №925/660/18 скасувати.

3. Позовну заяву заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області, Моринської сільської ради до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корсунь" про стягнення 215 528,46 грн. залишити без розгляду.

4. Матеріали справи №925/660/18 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 27.05.2019 після виходу членів колегії суддів з тривалих відпусток.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б.Михальська