СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2019 р. Справа № 905/2384/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (вх.№1117 Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 13.03.2019 ухвалене у приміщенні Господарського суду Донецької області суддею Зекуновим Е.В. у справі № 905/2384/18

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків

до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області

про стягнення 43386,22 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року, позивач, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області заборгованості з орендної плати у розмірі 36530,97 грн, пеню у розмірі 3202,15 грн та штрафу 3653,10 грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 13.03.2019 позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь державного бюджету заборгованість з орендної плати у розмірі 36530,97 грн, пеню у розмірі 500,00 грн. та штраф у розмірі 100,00 грн., та на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області витрати зі сплати судового збору у сумі 1762,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач з рішенням суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області у справі № 905/2384/18 повністю, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що органи Фонду соціального страхування України не відносяться до суб`єктів господарювання в розумінні ст. 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» і відсутні підстави для скасування орендної плати за період проведення антитерористичної операції. Судом першої інстанції не враховані ті обставини, що з 14.04.2014 року у зв`язку із проведенням антитерористичної операції відділення ВД Фонду у м. Слов`янську було позбавлено можливості користування орендним приміщенням. Апелянтом також зазначено, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідач належним чином виконував свої зобов`язання за договором оренди і припинив перерахування орендних платежів тільки після підписання акту звірки взаєморозрахунків орендної плати станом на 09.03.2017.

За апеляційною скаргою відповідача ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.04.2019 у даній справі відкрито апеляційне провадження, повідомлено учасників справи, що розгляд справи відбудеться 21.05.2019.

24.04.2019 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. 4251), в якому останній просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні присутній в режимі відеоконференції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив суд скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 13.03.2019 у справі 905/2384/18 повністю, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Присутній представник позивача підтримала доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, встановила наступне.

17.03.2006 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області (позивач) та відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Слов`янську Донецької області укладено договір №2530/2006 оренди на державне майно - нежитлові вбудовані приміщення загальною площею 198,8 кв. м., які розташовані за адресою: Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Глекова, 2, та перебувають на балансі Головного управління статистики у Донецькій області.

Відповідно до ч. 4 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", було утворено Фонд соціального страхування України, реорганізувавши шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності.

Пунктом 1 договору № 12 від 11.09.2017 до договору було змінено найменування орендаря на Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, у зв`язку припинення Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Слов`янську Донецької області шляхом реорганізації - приєднання відділення до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (підстава - Наказ Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 26.05.2017 №552).

До договору оренди від 17.03.2006 укладались численні додаткові угоди (договори), умови яких стосувались здебільшого розміру орендної плати та строку дії спірного договору.

Відповідно до п. 2.1 договору оренди, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта прийому-передачі майна.

Відповідно до п. 3.1. Договору (в редакції договору № 10 від 18 квітня 2016 року) орендна плата визначається на підставі "Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу", затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786 (далі - Методика № 786).

Пунктом 3.3 Договору (в редакції договору № 6 від 5 квітня 2012 року) встановлено, що орендна плата перераховується орендарем до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 50 % та 50 % відповідно щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.3. співвідношенні, відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації, за кожний день прострочення, включаючи день оплати (п. 3.5. Договору).

Відповідно до п. 3.6 договору оренди наднормативна сума орендної плати, що надійшла до бюджету та Балансоутримувачу, підлягає в установленому порядку поверненню Орендарю або заліку в рахунок майбутніх платежів.

Згідно з п. 3.10. Договору (в редакції договору № 7 від 26.04.2013) у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

Орендар зобов`язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату (п.5.2 Договору).

Відповідно до п. 5.9. договору на орендаря покладено обов`язок щоквартально до 10 числа проводити звірку розрахунків та сплати до бюджету орендної плати з орендодавцем по акту звірки.

Пунктом 10.1 Договору встановлено, що цей договір укладено строком на 360 днів, що діє з 17 березня 2006 до 12 березня 2007.

Пунктом 1 договору № 11 від 14 лютого 2017 року про внесення змін до Договору № 2530/2006, дію Договору оренди було продовжено до 22.01.2020.

Договір № 2530/2006 та додаткові угоди до нього підписані сторонами у встановленому законодавством порядку.

Актом приймання-передавання від 15 березня 2018 року орендар передав, а балансоутримувач (Головне управління статистики у Донецькій області) прийняло приміщення, що є предметом оренди.

В зв`язку з цим, між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 13 від 19 квітня 2018 року про розірвання договору оренди від 17.03.2006 № 2530/2006.

Підставою звернення позивача до суду з даним позовом стало невиконання відповідачем сплати орендної плати за спірним договором. Зокрема, позивач зазначає, оскільки зобов`язання по сплаті орендної плати відповідач всупереч ч. 3 ст. 18, ч. 1 ст. 19 Закону "Про оренду державного та комунального майна" та пунктів 3.3, 5.2 договору оренди № 2530/2006 від 17.03.2006, належним чином не виконав, внаслідок чого, з урахуванням часткової сплати орендарем суми орендної плати у березні 2017 за лютий 2017 у розмірі 2717,39 грн., у відповідача утворилась заборгованість з орендної плати в розмірі 36530,97 грн за період квітень 2017 - березень 2018 включно.

У червні 2018 року позивач звернувся до відповідача з листом (№11-05-02736), в якому просив виконати умови договору та сплатити суму заборгованості у розмірі 36539,30 грн, утвореної внаслідок поновлення раніше скасованої орендної плати за договором оренди за період з 14.04.2014 по 07.06.2016 внаслідок встановлення рішенням Господарського суду Донецької області від 09.08.2017 у справі №905/1378/17, залишеного без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 20.11.2017, факту відсутності підстав для застосування положень Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" відносно відповідача.

23.06.2018 позивач листом (№11-05-04329) звернувся до відповідача з вимогою сплатити заборгованість у розмірі 365630,97 грн.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором оренди №2530/2006 у розмірі 36530,97 грн за період квітень 2017 - березень 2018, позивачем нарахована до стягнення пеня у розмірі 3202,15 грн та штраф у розмірі 10% від суми заборгованості - 3653,10 грн. (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог), останній звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення орендної плати, суд першої інстанції зазначив, що укладений між позивачем та відповідачем договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №2530/2006 від 17.03.2006 є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов`язань, визначених їх умовами, а тому відповідач не мав жодних підстав для ухилення від виконання обов`язку зі здійснення не пізніше 15 числа місяця (в редакції №6 додаткової угоди) платежу з орендної плати щомісячно відповідно до умов п. 3.6. Договору оренди. Отже, наслідок неналежного виконання грошових зобов`язань за договором оренди №2530/2006 від 17.03.2006 утворилась та має місце заборгованість зі сплати орендної плати за період з квітня 2017 по березень в сумі 36530,97 грн, та відповідно, обов`язок відповідача щодо його сплати. Також суд погодився з розрахунком та підставами заявлення позивачем суми штрафу у розмірі 3653,10 грн.

В частині стягнення пені у розмірі 3202,15 грн, місцевий господарський суд визнав частково невірним розрахунок пені, та дійшов висновку про його правомірність в частині 3200,78 грн, однак з урахуванням виключних обставин та з огляду на неможливість користування спірним нерухомим майном у спірний період у зв`язку з проведенням на території знаходження майна антитерористичної операції, дійшов висновку про зменшення пені та штрафу до 500 грн та 100 грн, відповідно.

Розглянувши вказане рішення на предмет правильного застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі є правовідносинами з найму (оренди), які врегульовані у Главі 58 Цивільного кодексу України та Параграфом 5 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Як вбачається зі змісту договору, майно, яке передане орендарю у користування є державним майном, відтак, до вказаних правовідносин застосовуються також положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 1 ст. 283, ч. 3 ст. 285 ГК України та ст.ст. 759, 762 ЦК України за користування майном на умовах оренди орендар (наймач) має сплачувати орендну плату.

За змістом ч. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ч. 1 ст. 286 ГК України орендна плата вноситься орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності.

Частиною 1 ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тож, укладений між сторонами у даній справі договір оренди нерухомого майна є підставою виникнення у сторін відповідних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порядок, строки та розмір сплати орендної плати сторони визначили у договорі. Разом з тим, судом встановлено, що в порушення цих зобов`язань орендарем не виконувалися обов`язки з оплати за користування орендованим майном, зокрема, згідно розрахунку заборгованості вбачається, що починаючи з квітня 2017 року відповідач не здійснив жодного платежу за оренду нерухомого майна.

Зазначене не спростовано відповідачем, відповідні докази відсутні в матеріалах справи.

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Таким чином, відповідач не мав жодних підстав для ухилення від виконання обов`язку зі здійснення не пізніше 15 числа місяця платежу з орендної плати щомісячно відповідно до умов п. 3.6. Договору оренди.

За таких обставин, внаслідок неналежного виконання грошових зобов`язань за Договором оренди №2530/2006 від 17.03.2006 утворилась та має місце заборгованість зі сплати орендної плати за період з квітня 2017 по березень 2018.

Стосовно тверджень апелянта про скасування РВ ФДМ України по Донецькій області орендної плати, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України та ст. 599 ЦК України за загальним правилом зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 645 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій форма, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутня додаткова угода до договору, підписана уповноваженими представниками, щоб засвідчувала факт припинення орендних відносин станом на квітень 2017 року, отже твердження відповідача про скасування орендної плати є хибними та законодавчо не підкріпленими.

Наявний в матеріалах справи договір №13 від 19.04.2018 про розірвання договору оренди від 17.03.2006 №2530/2006 (а.с. 52 т.1), свідчить про закінчення орендних відносин між сторонами з 19.04.2018 року.

Крім того, колегія суддів зазначає, що договір оренди, укладений між сторонами не містить застереження щодо можливої зміни його умов внаслідок видання розпоряджень однієї із сторін.

Розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об`єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України (ст. 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у відповідній редакції).

З урахуванням викладеного, колегія суддів, перевіривши відповідність наданого позивачем розрахунку умовам договору і встановленим обставинам, вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором оренди в розмірі 36530,97 грн.

Правові наслідки порушення зобов`язань передбачені у ст. 611 ЦК України, відповідно до якої, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Учасники спірних правовідносин домовились про застосування пені за несвоєчасний розрахунок та або розрахунок не в повному обсязі за Договором №2530/2006 від 17.03.2006, що визначено у п. 3.5. та про застосування штрафу у розмірі 10% у разі наявності заборгованості не менш ніж три місяця у п. 3.10 (в редакції договору №7 від 26.04.2013).

Листами від 14.06.2018р. № 11-05-02736, від 23.06.2018 № 11-05-02910 Регіональне відділення повідомляло Управління про наявну у орендаря перед державним бюджетом заборгованість з орендної плати у розмірі 36530,97 грн. та пропонувало її сплатити.

У зв`язку з непогашенням заборгованості, Регіональним відділенням, в порядку п. 3.5. Договору оренди № 2530/2006, за період з 16.10.2017 по 12.10.2018 було нараховано орендарю пеню на загальну суму 3202,15 грн.

Згідно з п. 3.10. Договору оренди № 2530/2006 (в редакції договору № 7 від 26.04.2013) у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості. Станом на 12.10.2018р. Регіональним відділенням нараховано штраф у сумі 3653,10 грн.

Листом від 16.10.2018р. № 11-05-04832 Регіональне відділення повідомило Управління, що заборгованість з орендної плати у Відповідача склала 36530,97 грн., пені у розмірі 3202,15 грн. та штрафу у розмірі 3653,10 грн., проте вимога позивача залишена відповідачем без задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, тобто даною нормою передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Перевіривши розрахунок пені наданий позивачем, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності нарахування пені в частині 3200,78 грн з урахуванням кількості днів прострочення та ставки НБУ, а також правомірності нарахування штрафу у розмірі 3653,10 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає виключними обставини, які встановлені судом першої інстанції як підставу для зменшення штрафних санкцій, зокрема, щодо проведення на території місцезнаходження орендованого відповідачем нерухомого майна антитерористичної операції.

Відповідно до указу Президента України від 14.04.2014 №405/2014, яким введено в дію рішення РНБО від 13 квітня 2014 "Про невідкладні заходи з подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" розпочато антитерористичну операцію на території Донецької області з 14.04.2014.

Проведення антитерористичної операції на території м.Слов`янську є загальновідомим фактом та не потребує доказування. З 14 квітня 2014 року у зв`язку із проведенням антитерористичної операції відділення ВД Фонду у м.Слов`янську було позбавлено можливості користуватися орендованим приміщенням.

З огляду на приписи ст..ст. 233 ГК України та 551 ЦК України існування обставин, які мали місце у даному випадку, та за які управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області не відповідає, є підставою для зменшення розміру санкцій.

Ці обставини є надзвичайними, непередбачуваними, непереборними та не залежали від волі або дій управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення.

Отже, колегія суддів погоджується з тим, що неможливість використання об`єкта оренди є ознакою суттєвої зміни обставин за договором та підставою для зменшення розміру штрафу та пені.

Відносно доводів апелянта про необхідність застосування ст. 7 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", колегія суддів виходить з наступного.

За твердженням відповідача, з 14.04.2014 по 07.06.2016 йому було скасовано орендну плату за користування державним майном згідно зі ст.1, 7 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", з огляду на що вимоги РВ ФДМ до Фонду про стягнення орендної плати та пені є необґрунтованими та неправомірними.

Разом з тим, відповідно до преамбули Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" №1669-VII від 02.09.2014 цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

За приписами ст. 7 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" (в редакції до 08.06.2016) було скасовано на період проведення антитерористичної операції орендну плату за користування державним та комунальним майном суб`єктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Згідно зі ст. 55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є: господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Статтею 3 ГК України передбачено, що під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини. Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб`єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності. Під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між суб`єктами господарювання та суб`єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю. Внутрішньогосподарськими є відносини, що складаються між структурними підрозділами суб`єкта господарювання, та відносини суб`єкта господарювання з його структурними підрозділами.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" страхування від нещасних випадків здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків (некомерційна самоврядна організація, що діє на підставі статуту, який затверджується її правлінням). Фонд соціального страхування від нещасних випадків є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, а також емблему, яка затверджується його правлінням.

Статтею 16 зазначеного Закону передбачено, що безпосереднє управління Фондом соціального страхування від нещасних випадків здійснюють його правління та виконавча дирекція.

За приписами ст. 18 Закону виконавча дирекція Фонду соціального страхування від нещасних випадків є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду. Виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду, проводить свою діяльність від імені Фонду у межах та в порядку, що визначаються його статутом і Положенням про виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування від нещасних випадків, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду. Виконавча дирекція Фонду соціального страхування від нещасних випадків здійснює матеріально-технічне забезпечення роботи наглядової ради та правління Фонду.

01.01.2015 набрала чинності нова редакція Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

За змістом п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" утворено Фонд соціального страхування України, реорганізувавши шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Одночасно, названим Законом припинено управління та відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та виконавчі дирекції відділень цього Фонду, що є юридичними особами, шляхом приєднання до робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

Статтею 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" встановлено, що Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням. Фонд, якщо інше не передбачено законами України, не може займатися іншою діяльністю, крім тієї, для якої його створено, та використовувати свої кошти на цілі, не пов`язані з цією діяльністю. Кошти Фонду не включаються до складу Державного бюджету України та використовуються тільки за цільовим призначенням. До коштів Фонду застосовується казначейська форма обслуговування в порядку, передбаченому для обслуговування Державного бюджету України. Бюджет Фонду затверджує Кабінет Міністрів України. Фонд є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, символіку, яка затверджується його правлінням. Фонд набуває прав юридичної особи з дня державної реєстрації у порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

Згідно зі ст.5 Закону безпосереднє управління Фондом здійснюють його правління та виконавча дирекція.

Приписами ст. 8 Закону унормовано, що виконавча дирекція Фонду згідно із ст. 8 Закону є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду. Виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду. Робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів Фонду. Управління виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, а також мають відділення в районах і містах обласного значення. Відділення управлінь виконавчої дирекції Фонду є відокремленими підрозділами робочих органів виконавчої дирекції Фонду, що створюються за рішенням правління Фонду без статусу юридичної особи. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду та їх відділення провадять свою діяльність від імені виконавчої дирекції Фонду в межах та порядку, визначених цим Законом, статутом Фонду, типовим положенням про робочі органи виконавчої дирекції Фонду та їх відділення, що затверджується правлінням Фонду, та положенням, затвердженим директором виконавчої дирекції Фонду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відсутність реалізації господарської компетенції обумовлює неможливість визнання відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України суб`єктом господарювання у розумінні ст. 55 ГК України.

Оскільки згідно зі ст.7 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" було скасовано орендну плату за користування державним та комунальним майном на період проведення антитерористичної операції саме суб`єктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, приймаючи до уваги, що відповідач не є таким суб`єктом господарювання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність посилання відповідача на норми ст.7, 4 вказаного Закону.

Вищенаведеним аналізом норм матеріального права, з урахуванням фактичних обставин справи та умов спірного договору, повністю спростовуються посилання апелянта в обґрунтування доводів апеляційної скарги на порушення судом першої інстанції норм ч.1 ст. ЦК України, ч. 1 ст. 14 ЦК України, ч.6 ст. 762 ЦК України, ч.1 ст. 617 ЦК України.

У справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) Європейський суд з прав людини констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Керуючись практикою Європейського Суду з прав людини, колегія суддів зазначає, що у Рішенні «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) Високий Суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 13.03.2019 у справі № 905/2384/18 залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. ст. 286- 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 27.05.2019

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Шевель