Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2019 р. м. Рівне Справа № 918/194/19

Господарський суд Рівненської області у складі судді Качура А.М.,

розглянувши матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Селекція"

до відповідача: Тараканівської сільської ради Дубенського району Рівненської області

про визнання недійсним рішення чотирнадцятої сесії VII скликання Тараканівської сільської ради Дубенського району Рівненської області від 29 серпня 2018 року №449

секретар судового засіданні Коваль С.М.

Представники сторін:

Від позивача: Бороденко С.В.;

Від відповідача: Демедюк І.В.;

Від відповідача: Боржецький О.Л.;

ОПИС СПОРУ

Товариство з обмеженою відповідальністю "Селекція" звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до Тараканівської сільської ради Дубенського району Рівненської області про визнання недійсним рішення чотирнадцятої сесії VII скликання Тараканівської сільської ради Дубенського району Рівненської області від 29 серпня 2018 року №449.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позовні вимоги аргументовані тим, що відповідно до рішення Дубенської районної ради від 15 червня 2001 року №180 Дочірньому підприємству "Селекція" було видано Державний акт на право постійного користування землею серія та номер НОМЕР_1 №000239. Згідно даного акту у постійне користування позивачу надавались земельні ділянки площею 7,05 та 19,37 га, загальною площею 26,42 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Рачинської сільської ради Дубенського району Рівненської області.

Загальними зборами акціонерів ПАТ "Дубноцукор" від 26 квітня 2013 року було прийнято рішення про припинення Дочірнього підприємства "Селекція" відкритого акціонерного товариства "Дубноцукор" шляхом реорганізації через перетворення у Товариство з обмеженою відповідальністю "Селекція".

Позачерговими загальними зборами акціонерів ПАТ "Дубноцукор" від 18 липня 2013 року було прийнято рішення про затвердження статуту ТОВ "Селекція" відповідно до якого воно стало правонаступником всіх майнових прав та обов`язків реорганізованої особи - Дочірнього підприємства "Селекція" відкритого акціонерного товариства "Дубноцукор", про що зазначено у статуті позивача.

07 серпня 2018 року позивач звернувся в Тараканівську сільську раду з заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відведення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), як правонаступник Дочірнього підприємства "Селекція" відкритого акціонерного товариства "Дубноцукор".

11 вересня 2018 року позивач отримав рішення Тараканівської сільської ради від 29 серпня 2018 року №449 про припинення Дочірньому підприємству "Селекція" відкритого акціонерного товариства "Дубноцукор", права постійного користування земельними ділянками загальною площею 26,42 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих за межами с.Рачин згідно Державного акту на право постійного користування землею серія та номер НОМЕР_1 РВ №000239 на підставі пунктів в) та д) ст. 141 Земельного кодексу України.

Позивач вважає, що підстав для припинення права постійного користування позивачем земельними ділянками передбачених чинним законодавством у відповідача не було, відтак вказане рішення порушує законні права та інтереси позивача.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнав. Зокрема відповідач зазначає, що вказані земельні ділянки згідно державного акту надавались не позивачу, а іншій юридичній особі - ДП "Селекція" ВАТ "Дубноцукор" яка припинила своє існування (дата запису про припинення 02 серпня 2013 року).

Однією з підстав для припинення права користування земельними ділянками у спірному рішенні зазначено пункт "в" статті 141 Земельного кодексу України, а саме припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.

Також відповідач зазначає, що право користування ТОВ "Селекція" вказаними земельними ділянками насправді не оформлено у встановленому законом порядку.

Іншою підставою для припинення права користування спірними земельними ділянками у спірному рішенні вказано пункт "д" статті 141 Земельного кодексу України, а саме систематична несплата земельного податку або орендної плати.

На думку відповідача, намагаючись виправдати несплату земельного податку позивач стверджує, що має пільгу зі сплати земельного податку на підставі пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України, проте, якби така пільга у ТОВ "Селекція" існувала б, то дана юридична особа мала б подавати до Державної фіскальної служби звіт про суми податкових пільг, однак такого звіту у фіскальну службу позивач не подавав.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав зазначених у позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги з підстав зазначених у відзиві на позов.

Інші процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 22 березня 2019 року відкрито провадження у справі №918/194/19, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16 квітня 2019 року.

Ухвалою суду від 22 березня 2019 року відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Селекція" у задоволенні заяви про забезпечення позову.

12 квітня 2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.

16 квітня 2019 року позивачем подано до суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів.

Ухвалою суду від 16 квітня 2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 16 травня 2019 року.

14 травня 2019 року позивачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи відповіді на відзив.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

За своєю правовою природою спірні правовідносини сторін відносяться до земельних правовідносин. Спірний характер правовідносин базується на тому, що позивач вважає рішення відповідача про припинення права постійного користування незаконним, а відповідач заперечує проти цього.

Як видно з матеріалів справи, відповідно до рішення Дубенської районної ради від 15 червня 2001 року №180, Дочірньому підприємству "Селекція" відкрито акціонерного товариства "Дубноцукор" було видано Державний акт на право постійного користування землею серія та номер НОМЕР_1 №000239.

Згідно з даним актом у постійне користування Дочірньому підприємству "Селекція" відкрито акціонерного товариства "Дубноцукор" надавались земельні ділянки площею 26,42 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Рачинської сільської ради Дубенського району Рівненської області. Отже Дочірнє підприємство "Селекція" ВАТ "Дубноцукор" набуло права постійного користування земельною ділянкою у 2001 році.

Разом з тим, загальними зборами акціонерів ПАТ "Дубноцукор" від 26 квітня 2013 року було прийнято рішення про припинення Дочірнього підприємства "Селекція" відкритого акціонерного товариства "Дубноцукор" шляхом реорганізації через перетворення у ТОВ "Селекція" (п. 9 порядку денного) .

Позачерговими загальними зборами акціонерів ПАТ "Дубноцукор" від 18 липня 2013 року було прийнято рішення про затвердження статуту ТОВ "Селекція".

З наявного в матеріалах справи статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Селекція" слідує, що товариство є правонаступником всіх майнових прав та обов`язків дочірнього підприємства "Селекція" відкритого акціонерного товариства "Дубноцукор" (код 30044560), реорганізованого шляхом перетворення у товариство з обмеженою відповідальністю, згідно рішення загальних зборів акціонерів ПАТ "Дубноцукор" (пункт 1.2. статуту позивача).

Як видно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю "Селекція" (код 30044560) є правонаступником Дочірнього підприємства "Селекція" Відкритого акціонерного товариства "Дубноцукор".

Також судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Селекція" звернулося до Тараканівської сільської ради із заявою (вих. № 26 від 07 серпня 2018 року) про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відведення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), як правонаступник Дочірнього підприємства "Селекція" відкритого акціонерного товариства "Дубноцукор".

Позивач зазначає, що 11 вересня 2018 року він отримав від відповідача рішення Тараканівської сільської ради від 29 серпня 2018 року №449 про припинення права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 26,42 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих за межами с.Рачин згідно Державного акту на право постійного користування землею серія та номер НОМЕР_1 №000239 на підставі пунктів в) та д) ст. 141 Земельного кодексу України.

Суд встановив, що згідно з рішенням Тараканівської сільської ради №449 від 29 серпня 2018 року "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою та передачі її до земель запасу", на підставі статті 141 Земельного кодексу України сільська рада вирішила припинити ДП "Селекція" відкритого акціонерного товариства "Дубноцукор" право постійного користування земельними ділянками загальною площею 26,42 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих за межами с. Рачин згідно державного акту на право постійного користування від 26 липня 2001 року серія та номер І-РВ 000239 на підставі пунктів в) та д) статті 141 Земельного кодексу України, та перевести вказані землі до земель запасу комунальної власності сільськогосподарського призначення Тараканівської сільської ради.

Відповідно до наданої суду Інформації до рішення чотирнадцятої сесії Тараканівської сільської ради від 29 серпня 2018 року №449 відповідач при прийнятті спірного рішення керувався наступним обґрунтуванням: "землекористувач відповідно до довідки бухгалтерії Тараканівської сільської ради систематично не сплачує земельний податок, та те що право постійного користування земельною ділянкою припиняється у разі реорганізації землекористувача, оскільки земельне законодавство не передбачає автоматичного переходу права постійного користування до юридичної особи, яка утворилася у процесі реорганізації".

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів наведених сторонами

Предметом доказування у даному спорі є встановлення наявності або відсутності юридичних фактів із якими правові норми пов`язують незаконність рішення відповідача та інші юридично значимі факти для вирішення даного спору.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права коритсування особи щодо земельної ділянки, а також підтвердженого належними доказами факту порушення цього права на земельну ділянку.

Відповідно до частини 1 статті 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з положеннями статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування".

Однак ця норма не обмежує і не скасовує право постійного користування земельними ділянками, набуте іншими особами в установлених законодавством випадках станом на 01.01.2002 року. Так у рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 зазначено, що відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою" від 02.04.2002 року № 449 раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні в разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб (п.5.5, абз.18).

Згідно із положеннями статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 12 Земельного кодексу України встановлено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад.

Частиною першою статті 155 Земельного кодексу України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він визнається недійсним у судовому порядку.

Чинним законодавством передбачений порядок припинення права користування земельною ділянкою (Глава 22 Земельного кодексу України).

Право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

Так статтею 141 Земельного кодексу України передбачені підстави припинення права користування земельною ділянкою, а саме а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Підставою для прийняття оскаржуваного рішення є пункти "в" та "д" статті 141 Земельного кодексу України, тобто припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій та у зв`язку з систематичною несплатою земельного податку або орендної плати.

Щодо припинення права користування земельною ділянкою у зв`язку з припиненням діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Аналіз пункту "в" статті 141 Земельного кодексу України дає підстави для висновку, що припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення підприємства, установи, організації допускається лише у випадку, коли припинення останніх виключає правонаступництво.

Разом з тим, як встановлено судом, на підставі рішення загальних зборів акціонерів ПАТ "Дубноцукор" від 26 квітня 2013 року Дочірнє підприємство "Селекція" ВАТ "Дубноцукор" реорганізовано шляхом перетворення у ТОВ "Селекція".

Згідно з частиною 1 статті 56 Господарського кодексу України (у редакції, чинній станом на дату реорганізації позивача) суб`єкт господарювання може бути утворений за рішенням власника (власників) майна або уповноваженого ним (ними) органу, а у випадках, спеціально передбачених законодавством, також за рішенням інших органів, організацій і громадян шляхом заснування нового, реорганізації (злиття, приєднання, виділення, поділу, перетворення) діючого (діючих) суб`єкта господарювання з додержанням вимог законодавства.

Частинами 1, 5 статті 59 Господарського кодексу України (у редакції, чинній станом на дату реорганізації позивача) передбачено, що припинення діяльності суб`єкта господарювання здійснюється шляхом його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації - за рішенням власника (власників) чи уповноважених ним органів, за рішенням інших осіб - засновників суб`єкта господарювання чи їх правонаступників, а у випадках, передбачених законами, - за рішенням суду. У разі перетворення одного суб`єкта господарювання в інший до новоутвореного суб`єкта господарювання переходять усі майнові права і обов`язки попереднього суб`єкта господарювання.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 104 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній станом на дату реорганізації позивача) юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно зі статтею 33 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців" (у редакції, чинній станом на дату реорганізації позивача) юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу, перетворення (реорганізації) або в результаті ліквідації за рішенням, прийнятим засновниками (учасниками) юридичної особи або уповноваженим ними органом, за судовим рішенням або за рішенням державного органу, прийнятим у випадках, передбачених законом. Юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов`язки попередньої юридичної особи (ст. 108 Цивільного кодексу України).

Наведені норми законодавства, якими врегульовані підстави, порядок та правові наслідки припинення юридичної особи та набуття правонаступником прав та обов`язків реорганізованої юридичної особи, не встановлюють обмежень та особливостей щодо видів та обсягу прав і обов`язків реорганізованої (припиненої) юридичної особи, що переходять до її правонаступника.

Враховуючи викладене, перетворення - це спосіб реорганізації, який передбачає зміну організаційно-правової форми юридичної особи без припинення господарської діяльності підприємства. При перетворенні одного підприємства в інше до підприємства, яке виникло, переходять усі майнові права та обов`язки колишнього підприємства.

Враховуючи вищевикладене ТОВ "Селекція" є правонаступником усіх прав та обов`язків Дочірнього підприємства "Селекція" ВАТ "Дубноцукор", у тому числі щодо користування земельною ділянкою на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 000239 від 15 червня 2001 року.

Пункт 6 Перехідних положень Земельного кодексу України визначає, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

А проте обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який міститься у пункті 6 Перехідних положень Земельного кодексу України, визнаний неконституційним на підставі рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року.

Отже право користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002, не втрачається внаслідок його не переоформлення підприємством, яке за новим Земельним кодексом не може набувати права постійного землекористування, а зберігається за ним до приведення прав і обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства як за правонаступником такого землекористувача.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 26.09.2011 зі справи № 6-14цс11, а також Верховний Суд у постанові від 19.07.2018 зі справи № 914/2211/17.

Судом встановлено, що як Дочірнє підприємство "Селекція" ВАТ "Дубноцукор", так і його правонаступник - ТОВ "Селекція" є підприємством приватної форми власності та не належать до державних чи комунальних підприємств, установ та організацій. На думку суду, саме приналежність юридичної особи до релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій є обов`язковою класифікуючою ознакою для застосування пункту "в" статті 141 Земельного кодексу України.

За таких умов суд приходить до висновку, що підстав, передбачених для припинення права постійного користування позивача, наведених в оскаржуваному рішенні та передбачених у пункту "в" статті 141 Земельного кодексу України, не було.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом.

При цьому суд звертається до правових позицій Верховного Суду, відповідно до яких право користування земельною ділянкою, як і будь-яке інше право юридичної особи, яка припиняється в результаті реорганізації, переходить до її правонаступника: постанови Верховного Суду від 10.01.2018 року у справі № 922/2310/16, від 06.02.2018 року у справі № 911/46/15, від 02.04.2018 року у справі № 910/3561/16, від 19.04.2018 року у справі 910/9322/16, від 26.04.2018 року у справі № 914/1874/17, від 08.05.2018 року у справі № 926/2346/16, від 27.06.2018 у справі № 920/676/17.

Відтак позиції відповідача, що висвітлені в пунктах 1-10 відзиву на позовну заяву, та стосуються припинення права постійного користування земельною ділянкою позивача у зв`язку з його реорганізацією не відповідають положенням наведеного вище законодавства.

Щодо припинення права користування земельною ділянкою у зв`язку з систематичною несплатою земельного податку або орендної плати суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну фіскальну службу України, Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Згідно з пунктом 4 вказаного Положення, ДФС відповідно до покладених на неї завдань зокрема: здійснює адміністрування податків і зборів, митних та інших платежів, єдиного внеску в порядку, встановленому законом, забезпечує контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою їх нарахування та сплати до бюджету і відповідних позабюджетних фондів; контролює своєчасність подання платниками податків та єдиного внеску передбаченої законом звітності, своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків і зборів, єдиного внеску, митних та інших платежів; здійснює контроль за дотриманням податкового і митного законодавства, законодавства щодо трансфертного ціноутворення, законодавства щодо адміністрування єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого законом покладено на ДФС; здійснює облік платників податків та єдиного внеску, осіб, які здійснюють операції з товарами, що перебувають під митним контролем, об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням; забезпечує ведення обліку податків і зборів, платежів.

Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів (довідок органів ДФС, листів, запитів тощо), що підтверджують систематичну несплати позивачем земельного податку чи порушення позивачем податкового законодавства. Натомість подана відповідачем довідка Тараканівської сільської ради від 28.08.2018 про систематичну несплату земельного податку та відсутність даних бухгалтерського обліку про надходження коштів від позивача не може бути сприйнята судом як належний, допустимий та достатній доказ.

У позовній заяві позивач зазначає, що він є платником єдиного податку 3 групи.

Згідно з витягом з реєстру платників єдиного податку №323, Товариство з обмеженою відповідальністю "Селекція" (30044560) є платником єдиного податку 3 групи.

Статтею 297 Податкового кодексу встановлені особливості нарахування, сплати та подання звітності з окремих податків і зборів платниками єдиного податку

Зокрема, згідно з приписами статті 297.1. Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів:

1) податку на прибуток підприємств;

2) податку на доходи фізичних осіб у частині доходів (об`єкта оподаткування), що отримані в результаті господарської діяльності платника єдиного податку першої - четвертої групи (фізичної особи) та оподатковані згідно з цією главою;

3) податку на додану вартість з операцій з постачання товарів, робіт та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, крім податку на додану вартість, що сплачується фізичними особами та юридичними особами, які обрали ставку єдиного податку, визначену підпунктом 1 пункту 293.3 статті 293 цього Кодексу, а також що сплачується платниками єдиного податку четвертої групи;

4) податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва;

5) рентної плати за спеціальне використання води платниками єдиного податку четвертої групи.

Статтею 297.2. Податкового кодексу України встановлено, що нарахування, сплата та подання звітності з податків і зборів інших, ніж зазначені у пункті 297.1 цієї статті, здійснюються платниками єдиного податку в порядку, розмірах та у строки, встановлені цим Кодексом.

У відзиві відповідач зазначає, що позивачем всупереч положенням статті 162 ГПК України до позовної заяви не надано доказів що підтверджують факт використання земельних ділянок для провадження господарської діяльності.

На вказані твердження відповідача суд зазначає, що предметом позову є визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування прийнятого зокрема у зв`язку з тим, що на думку відповідача позивачем систематично несплачувався земельний податок. Водночас суд зазначає, що в розумінні статті 77 ГПК України ведення чи не ведення господарської діяльності на певній земельній ділянці не може бути доказом сплати чи не сплати податку.

Щодо долучених до матеріалів справи ксерокопій публікацій у профільних податкових та землевпорядних виданнях, які на думку відповідача підтверджують правомірність спірного рішення, то суд відхиляє зазначені докази як такі, що не відповідають критеріям належності та допустимості. Наведені відповідачем публікації лише відображають думку окремих авторів та не є за своєю природою нормативними або доктринальними джерелами.

Щодо посилань відповідача на постанову Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 916/1776/17, то суд зазначає наступне. Відповідно до обставин справи № 916/1776/17 предметом судового розгляду став випадок, що стосувався припинення права постійного користування земельною ділянкою за рішенням органу місцевого самоврядування стосовно сторони спору - нової юридичної особи, створеної шляхом виділу з юридичної особи яка мала право постійного користування земельною ділянкою. Натомість в даній справі позивач не є новоствореною юридичною особою, а є тією ж юридичною особою яка внаслідок реорганізації змінила організаційно-правову форму.

У вказаній постанові Верховний Суд зокрема наголосив на тому, що такого порядку набуття права користування земельною ділянкою, як перехід права постійного користування землею за розподільчим балансом саме до новоствореної юридичної особи в результаті виділу, нормами Земельного кодексу України не передбачено (пункт 17 постанови Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 916/1776/17).

А проте, у даній справі особою яка звернулася до суду за захистом свої порушених прав щодо користування земельною ділянкою є не новостворена юридична особа, а юридична особа у якої наявне право постійного користування земельною ділянкою та яка не припиняючи своєї діяльності змінила свою організаційно-правову форму. Тому правова позиція наведена у названій постанові не може бути застосована до обставин, що є предметом розгляду у даній справі.

Статтею 13 Конституції України гарантовано, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Зазначена норма також закріплює рівність перед законом усіх без винятку суб`єктів права власності і гарантує кожному захист його прав і свобод.

Відповідно до частини першої статті 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

У частині десятій статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Згідно з положеннями частини другої статті 318 ЦК України, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Одним з основоположних прав людини є право власності. Суд трактує це право у широкому розумінні, спираючись при цьому на норми національного законодавства, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику ЄСПЛ.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На думку суду під час прийняття спірного рішення відповідач не дотримався зазначених гарантій та порушив права позивача.

Відповідно до приписів статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За положеннями частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Висновки суду

На думку суду встановлені обставини справи дають підстави дійти висновку щодо невідповідності рішення чотирнадцятої сесії VII скликання Тараканівської сільської ради Дубенського району Рівненської області від 29 серпня 2018 року №449 "Про припинення права постійного користування та передачі її до земель запасу" положенням статей 92, 141 Земельного кодексу України. Спірне рішення порушує право позивача щодо постійного користування землею, а відтак суд погоджується з аргументами позивача стосовно наявності підстав для визнання вказаного рішення недійсним.

Щодо заперечень зазначених відповідачем у відзиві на позовну заяву, суд зазначає, що згідно із законодавством, яке діяло як на час реорганізації позивача так і станом на даний час, при реорганізації юридичної особи до правонаступника переходять права та обов`язки реорганізованої особи. Це також стосується і права постійного користування землею набутого в законний спосіб. Слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки в користування. Крім того, матеріали справи не містять доказів систематичної несплати позивачем податку на землю.

Суд погоджується з аргументами позивача щодо наявності правових підстав для захисту його порушеного права. Натомість відповідач не навів суду переконливих аргументів на підтвердження своєї позиції які б переважили аргументи позивача або викликали обгрунтовані сумніви стосовно позовних вимог.

Решту доводів відповідача, зазначених у відзиві на позов судом взято до уваги, проте суд вважає, що вони спростовуються матеріалами справи та висновками суду.

Суд також зауважує наступне щодо інших аргументів, які були наведені учасниками справи та яким не була надана оцінка судом. ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»).

Таким чином суд приходить до висновку, що рішення чотирнадцятої сесії VII скликання Тараканівської сільської ради Дубенського району Рівненської області від 29 серпня 2018 року за №449 "Про припинення права постійного користування та передачі її до земель запасу" слід визнати недійсним.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Судові витрати в сумі 1 921,00 грн. судового збору підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Визнати недійсним рішення чотирнадцятої сесії VII скликання Тараканівської сільської ради Дубенського району Рівненської області від 29 серпня 2018 року за №449 "Про припинення права постійного користування та передачі її до земель запасу".

3. Стягнути з Тараканівської сільської ради Дубенського району Рівненської області (35641, Рівненська область, Дубенський район, с.Тараканів, вул. Львівська 117, код 04385403) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Селекція" (356003, Рівненська область, Дубенський район, місто Дубно, вул. Д.Галицького 9, код 30044560) 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять один) грн. 00 коп. судового збору.

Позивач: Товариства з обмеженою відповідальністю "Селекція" (356003, Рівненська область, Дубенський район, місто Дубно, вул. Д.Галицького 9, код 30044560).

Відповідач: Тараканівської сільської ради Дубенського району Рівненської області (35641, Рівненська область, Дубенський район, с.Тараканів, вул. Львівська 117, код 04385403).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне рішення складено 22 травня 2019 року.

Суддя Качур А.М.