СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2019 р. Справа № 905/1068/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю представників сторін:

позивача -прокурор Хряк О.О., посвідчення №028256 від 15.08.2014 року;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Садовського Анатолія Борисовича, м. Бахмут (вх. № 1015 Д/1-18)

на рішення господарського суду Донецької області від 21.02.2019 року у справі №905/1068/18, ухвалене в приміщенні господарського суду Донецької області (суддя В.І. Матюхін) повний текст якого складено 25.02.2019 року

за позовом керівника Артемівської місцевої прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Бахмутської міської ради Донецької області, м. Бахмут

до Фізичної особи-підприємця Садовського Анатолія Борисовича, м. Бахмут

про стягнення 31 698,81грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Донецької області від 21.02.2019 року у справі №905/1068/18 позовні вимоги задоволено; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Садовського Анатолія Борисовича на користь Бахмутської міської ради дохід, збережений від використання без достатніх правових підстав земельної ділянки, у розмірі 31698,81 грн.; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Садовського Анатолія Борисовича на користь прокуратури Донецької області 1762,00грн. на відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Фізична особа-підприємець Садовський Анатолій Борисович з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 21.02.2019 року у справі №905/1068/18 в частині стягнення з нього на користь Бахмутської міської ради дохід, збережений від використання без достатніх правових підстав земельної ділянки, у розмірі 31 698,81, зменшивши розмір стягнення до 10575,12 грн..

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Відповідач не отримав своєчасно копію позовної заяви та не міг скористатися своїм процесуальним правом у визначений господарським судом першої інстанції строк подати відзив на позовну заяву, обґрунтувавши в ньому свої заперечення щодо розміру заявленої позивачем суми яка підлягає стягненню.

За відповідачем обліковується на праві власності нежитлова будівля загальною площею 75,4 кв.м., яка розташована на земельній ділянці площею 0,0226 га, кадастровий номер: :012:1071; погоджуючись з висновком господарського суду першої інстанції щодо наявності права позивача на отримання доходу, збереженого від використання без достатніх правових підстав земельної ділянки, відповідач вважає, що задоволенню підлягають позовні вимоги в сумі 10575,62 грн., тобто в розмірі доходу, який розраховується виходячи з розміру земельної ділянки, яка знаходиться виключно під нежитловою будівлею, оскільки доказів використання ним земельної ділянки поза її межами при здійсненні підприємницької діяльності, позивачем не надано.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2019 року, суддею - доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2019 року апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Садовського Анатолія Борисовича на рішення господарського суду Донецької області від 21.02.2019 року у справі №905/1068/18 залишено без руху; Фізичну особу-підприємця Садовського Анатолія Борисовича було зобов'язано усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та йому роз'яснено, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

18.04.2019 року на адресу суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги (вх.№3975), а саме надання доказів сплати судового збору та доказів надсилання копії апеляційної скарги керівнику Артемівської місцевої прокуратури Донецької області з описом вкладення, яка долучена до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.04.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Садовського Анатолія Борисовича на рішення господарського суду Донецької області від 21.02.2019 року у даній справі; учасникам справи встановлено строк до 15.05.2019 року на протязі якого вони мають право подати відзиви на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду 22.05.2019 р.

13.05.2019 року на адресу суду від керівника Артемівської місцевої прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№4712), в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 21.02.2019 року у справі без змін, який долучено до матеріалів справи.

В обгрунтування відзиву керівник Артемівської місцевої прокуратури зазначає, що Бахмутською міською радою при здійсненні розрахунку коштів, збережених ФОП Садовським А.Б. за користування земельною ділянкою під нежитловим приміщенням без оформлення права користування нею, які він мав сплатити за період з 08.06.2016 року по 28.02.2018 року в розмірі 31 698,81 грн., правильно враховано площу земельної ділянки в розмірі 0,0226га, оскільки вона забезпечує використання будівлі за призначенням з точки зору доступу до неї, протипожежних, санітарних норм тощо та є сформованою у відповідності до норм чинного законодавства.

У судовому засіданні 22.05.2019 року представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання 22.05.2019 року повноважний представник відповідача не з'явився, хоча відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотньому боці ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні про відправлення її копій сторонам і є доказом належного повідомлення учасників спору про дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України.

На підтвердження направлення копії ухвали суду від 18.04.2019 року відповідачу у справі додано фіскальний чек УДППЗ "Укрпошта" від 22.04.2019 року: №490, з якого вбачається, що відповідач отримав копію ухвали 25.04.2019 року, (а.с.148, том 1).

Крім того, вказану ухвалу суду від 18.04.2019 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

Рішенням Артемівської (на даний час Бахмутської) міської ради Донецької області №5/52-1030 від 29.12.2009 року надано земельну ділянку комунальної власності територіальної громади м. Артемівська (на даний час Бахмут) в оренду Фізичній особі - підприємцю Садовському Анатолію Борисовичу площею 0,0226 га по вулиці Воровського, 16, кадастровий номер :00:012:1071, для обслуговування закусочної терміном на 5 років.

Згідно вказаного рішення, між Артемівською міською радою, як орендодавцем та ФОП Садовським А.Б., як орендарем 01.02.2010 року укладено договір оренди землі, який зареєстрований у Артемівському міському відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №73 від 01.07.2010 року.

Відповідно до пунктів 1, 2 договору ФОП Садовський А.Б. набув в платне користування земельну ділянку площею 0,0226 га із земель житлової та громадської забудови для обслуговування закусочної, яка розташована за адресою: м. Артемівськ (нині м. Бахмут), вул. Воровського (вул. Торгова), 16, кадастровий номер :00:012:1071.

На земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна (п.3 договору).

Згідно пункту 8 договору, його укладено на 5 років - з 01.07.2010 року по 01.07.2015 року.

Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі, згідно розрахунку орендної плати рівними частинами щомісяця. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції (п.п. 9, 10 договору).

Актом прийому-передачі від 01.07.2010 року до договору, Артемівською міською радою передано ФОП Садовському А.Б. земельну ділянку, межі якої встановлено на місцевості, яка має загальну площу 0,0226 га, кадастровий номер :00012:1071, із земель житлової та громадської забудови для обслуговування закусочної.

Після закінчення строку дії договору оренди землі в період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року відповідачем сплачено 2 017,00 грн., з яких 1 605,29 грн. сума заборгованості по податковим зобов'язанням за 2014 рік та 358,55 грн. залишок несплаченої пені, нарахованої на суму заборгованості по орендній платі за період з 01.12.2014 року по 24.08.2015 року: за 2016, 2017 і 2 місяці 2018 відповідачем земельний податок або орендна плата за користування земельною ділянкою, яка знаходиться по вулиці Воровського (вул. Торгова), 16 в м. Бахмуті Донецької області не сплачувались.

Загальна сума збережених у себе коштів, які відповідач мав би сплатити за користування земельною ділянкою за період з 08.06.2016 року по 28.02.2018 року становить 31 698,81грн., яку він добровільно не сплатив.

Вказане вище стало підставою для звернення відповідача з відповідним позовом до господарського суду Донецької області.

21.02.2019 року господарським судом Донецької області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Так, в обґрунтування позову прокурор посилається на таке.

Між сторонами укладений договір оренди землі від 01.02.2010 року, на якій знаходиться нежитлова будівля загальною площею 75,4 кв.м., 11/25 частка якої на праві приватної власності належить відповідачу. Після закінчення строку дії договору відповідач переважним правом на поновлення договору оренди землі не скористався, але продовжує безоплатно користуватись земельною ділянкою.

Із заявою про продовження строку дії договору оренди землі відповідач до міської ради не звертався, а тому згідно ст.31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди від 01.02.2010 року, укладений між Артемівською міською радою і ФОП Садовським А.Б. вважається припиненим з 01.07.2015 року.

Після спливу строку дії договору оренди землі відповідач ніяких дій, спрямованих на оформлення права власності чи права користування земельною ділянкою площею 0,0226 га по вулиці Воровського, 16 не здійснив .

Факт обліку земельної ділянки площею 0,0226 га, кадастровий номер :00:012:1071 за відповідачем підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку.

Актом обстеження земельної ділянки комунальної власності територіальної громади м. Бахмута від 04.04.2018 року встановлено, що на земельній ділянці загальною площею 0,0226 га, кадастровий №:00:012:1071 по вул. Торгова, 16, знаходиться об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення - будівля закусочної, яка на праві власності належить Садовському А.Б. , у приміщенні якої здійснюється підприємницька діяльність у сфері громадського харчування, що стверджує той факт, що земельна ділянка використовується без правовстановлюючих документів.

Листом №01/07-90 від 16.02.2018 року міської ради відповідач повідомлений про необхідність оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку; листом №01/07-188 від 06.04.2018 року Бахмутською міською радою запропоновано відповідачу добровільно відшкодувати кошти, збережені ним від використання вказаної земельної ділянки загальною площею 0,0226га, яка залишена останнім без відповіді та задоволення.

За інформацією Бахмутської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Донецькій області на запити прокуратури від 13.03.2018 року № 65-1475-вих. та від 05.03.2018 року №65-1327-вих. ФОП Садовським А.Б. після закінчення строку дії договору оренди землі в період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року сплачено 2 017,00 грн., з яких 1 605,29 грн. сума заборгованості по податковим зобов'язанням за 2014 рік та 358,55 грн. залишок несплаченої пені, нарахованої на суму заборгованості по орендній платі за період з 01.12.2014 року по 24.08.2015 року. У подальшому (за 2016, 2017 і 2 місяці 2018) відповідачем земельний податок або орендна плата за користування земельною ділянкою, яка знаходиться по вулиці Воровського (вул. Торгова), 16 в м. Бахмуті Донецької області не сплачувались.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу).

Відповідач є власником 11/25 частки нерухомого майна (нежитлова будівля загальною площею 75,4 кв.м.), розміщеного на відповідній земельній ділянці, на підставі договору купівлі-продажу від 23 січня 2007 року та користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власнику земельної ділянки, оскільки до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Загальна сума збережених у себе коштів, які відповідач мав би сплатити за користування земельною ділянкою за період з 08.06.2016 року по 28.02.2018 року становить 31 698,81грн.

Місцевий господарський суд задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що оскільки права відповідача на земельну ділянку по вул. Торгова, 16 в м. Бахмуті Донецької області не реєструвались, останній не набув належних прав власності чи користування щодо цієї земельної ділянки, він використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав протягом спірного періоду та як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов'язаний повернути (сплатити) ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів вважає необґрунтованими зазначені висновки місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

В контексті зазначеного судам слід враховувати, окрім іншого, і рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді №3-рп/99 від 08.04.1999).

Так, Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорон землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Виходячи з того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, п. 27).

Європейський Суд з прав людини також звертав увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява №42454/02, п. 35) Європейський Суд з прав людини висловив таку думку (неофіційний переклад): "сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Отже, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Колегія суддів враховує правову позицію щодо неможливості розширеного тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді, викладену в постановах Верховного Суду від 07.12.2018 року у справі №924/1256/17 та від 30.01.2019 року у справі №47/66-08.

Правовий аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках: (1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (2) у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків тощо).

Обставини дотримання прокурором встановленої частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з'ясуванню судом не залежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган держави (за його наявності), виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутись до суду з метою захисту інтересів держави.

Колегія суддів враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі №927/246/18 та узгоджується з усталеними правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018року у справі № 924/1256/17, а також у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 року у справі № 926/03/18, від 23.09.2018 року у справі № 924/1237/17.

А за таких обставин, колегія суддів зазначає, що поза увагою господарського суду першої інстанції залишено той факт, що прокурором при зверненні з позовом до суду не зазначено причин неможливості здійснення позивачем, який є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів у судовому порядку та не надано доказів того, що Бахмутська міська рада не може чи не бажає здійснювати захист інтересів держави та звертатись до суду з відповідним позовом до Фізичної особи-підприємця Садовського Анатолія Борисовича .

Сама по собі обставина не звернення позивача з позовом протягом певного періоду не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.

Отже, господарський суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, що суперечить вимогам п.4 ч.5 ст.174 ГПК України, відповідно до якої суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Обставин, які б могли бути підставою для висновку про невиконання або неналежне виконання Бахмутською міською радою, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів територіальної громади, матеріали справи не містять.

В даному конкретному випадку прокурором при зверненні до суду з позовом не доведего існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази відповідно до вимог процесуального закону ( внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків тощо.

За таких обставин, не приймаються аргументи апелянта щодо того, що задоволенню підлягають позовні вимоги в сумі 10575,62 грн., тобто розміру доходу, який розраховується виходячи з розміру земельної ділянки, яка знаходиться виключно під нежитловою будівлею, оскільки доказів використання ним земельної ділянки поза її межами при здійсненні підприємницької діяльності, позивачем не надано.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов'язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскільки під час розгляду справи господарським судом першої інстанції не було дотримано вимог п.4 ч.5 ст.174 ГПК України, що є підставою для скасування судового рішення повністю та залишення позову без розгляду, відповідно до вимог ч.1 п.4 ст. 275 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, п.4 ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Садовського Анатолія Борисовича задовольнити частково.

Рішення господарського суду Донецької області від 21.02.2019 року у справі №905/1068/18 скасувати.

Позов залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 27.05.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя М.М. Слободін