Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2019 р. м. Рівне Справа № 918/106/19

Господарський суд Рівненської області у складі судді О. Андрійчук, за участю секретаря судового засідання Б. Рижого, розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Чигирик Лілії Анатоліївни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС ЛТД"

про стягнення заборгованості,

за участю представників сторін:

від позивача: Кепич І.В., ордер серія КС № 482468 від 15.02.2019 року,

від відповідача: Кучмак В.З., дов. від 25.01.2019 року,

УСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року Фізична особа-підприємець Чигирик Лілія Анатоліївна звернулася до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС ЛТД" про стягнення заборгованості.

Ухвалою суду від 21.02.2019 року позовну заяву Фізичної особи-підприємця Чигирик Л. А. залишено без руху.

Ухвалою суду від 05.03.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 25.03.2019 року.

У підготовчому засіданні 25.03.2019 року оголошено перерву на 10.04.2019 року.

У підготовчому засіданні 10.04.2019 року оголошено перерву на 06.05.2019 року.

Ухвалою суду від 06.05.2019 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 06.05.2019 року.

У судовому засіданні 06.05.2019 року оголошено перерву на 14.05.2019 року.

У судовому засіданні 14.05.2019 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Як вбачається з позовної заяви, 17.11.2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір про надання юридичних послуг, на підставі якого позивач надав послуги, обумовлені вказаним договором, що стверджується актами приймання-передачі, протоколами зустрічей, консультацією, а відповідач, у свою чергу, зобов`язання з оплати наданих послуг виконав не у повному обсязі, сплативши 2 710 000,00 грн, заборгованість складає 1 000 000,00 грн.

За несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати наданих послуг позивач здійснив нарахування 3% річних в розмірі 14 958,90 грн, інфляційних в розмірі 69 830,56 грн та пені в розмірі 178 958,90 грн.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на ст. 193 ГК України та ст.ст. 526, 625, 901, 906 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

25.03.2019 року від відповідача надійшов відзив на позову заяву, в якому останній зазначає, що до позовної заяви не долучено доказів отримання відповідачем рахунків, у зв`язку з чим на дату подання позову строк оплати за надані послуги не настав, а тому позовні вимоги до задоволення не підлягають. Відповідач також не погоджується із розміром судових витрат, заявлених позивачем при поданні позовної заяви, просить суд при вирішенні вказаного питання врахувати складність справи, кваліфікацію і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

09.04.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній надав пояснення щодо: відсутності рахунку на оплату, відсутності довіреності, виданої позивачем представникові, відсутності підтвердження судових витрат, неточності предмету спору, а також щодо підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем.

Заяви і клопотання сторін, результат їх розгляду.

Одночасно із поданням позовної заяви позивачем подано заяву про забезпечення позову, у задоволенні якої відмовлено ухвалою суду від 21.02.2019 року.

Інших заяв і клопотань від сторін не надходило.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, оцінивши надані докази, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, суд установив таке.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

17.11.2017 року між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) укладено договір № 1711/17-1 про надання юридичних послуг, за умовами якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати послуги з представництва та захисту інтересів замовника при розгляді Окружним адміністративним судом м. Києва справи № 826/12413/17 за адміністративним позовом замовника до Головного управління ДФС України у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 14.07.2017 року (п. 1.1. договору).

Конкретний перелік послуг в межах предмета договору визначений підп. 1.1.1.-1.1.10. п. 1.1. договору.

За п. 1.2. договору послуги, передбачені п. 1.1. договору, виконавець вчиняє на свій розсуд власними силами та/або з залученням третіх осіб на підставі цивільно-правових підстав.

Права та обов`язки сторін за договором визначені розділом 4 договору.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2., 3.5., підп. 4.2.7. п. 4.2., підп. 4.4.4. п. 4.4. договору після завершення надання послуг за договором виконавець надає замовнику 2-ва примірники акту приймання-передачі наданих послуг та звіт про надані послуги, який замовник повинен підписати, скріпити печаткою та один примірник повернути виконавцю протягом 5 робочих днів. У випадку якщо надані послуги не відповідають умовам укладеного договору, замовник протягом 5-ти робочих днів з дня отримання відповідного акту повинен надати виконавцю аргументовану письмову вимогу про доповнення наданих послуг. Зауваження замовника щодо кількості та відповідності наданих послуг предмету договору, що викладений у п. 1.1. договору, повинні бути обґрунтованими і містити конкретні посилання на невідповідність послуг п. 1.1. договору. Послуги, не передбачені договором, необхідність яких виникла в результаті надання послуг, обговорюються сторонами додатково та оформлюються додатковою угодою.

Як установлено судом із матеріалів справи, позивачем на підтвердження факту виконаних робіт надані акти приймання-передачі наданих послуг № 1 від 28.12.2017 року на суму 710 602,14 грн, від 02.08.2018 року на суму 2 999 397,86 грн, а всього на суму 3 710 000,00 грн. Вказані акти підписані відповідачем та скріплені його печаткою.

Доказів того, що послуги, надані позивачем, є такими, що не відповідають умовам договору, відповідачем суду не надано.

Крім того, позивачем на підтвердження факту надання послуг, визначених договором, надано протоколи зустрічей № 1 від 21.11.2017 року, № 2 від 24.11.2017 року, № 3 від 29.11.2017 року, № 4 від 05.12.2017 року, № 5 від 08.12.2017 року, консультацію від 18.07.2018 року, звіт від 18.07.2018 року.

У свою чергу, судом зі звіту установлено, що позивач здійснював надання відповідачу послуг (усні консультації, підготовку до участі у судовому засіданні представників відповідача) 21.08.2018 року, 05.06.2018 року, 19.06.2018 року, 13.07.2018 року.

Заразом, як зазначалося, предметом договору було надання послуг з представництва та захисту інтересів замовника при розгляді Окружним адміністративним судом м. Києва у справі № 826/12413/17 за адміністративним позовом замовника до Головного управління ДФС України у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 14.07.2017 року.

Судом установлено, що рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/12413/17, яким у задоволенні позовних вимог відповідача відмовлено у повному обсязі, ухвалено 31.01.2018 року.

Тобто позивач надавав послуги поза межами предмета договору. У той же час жодна зі сторін заперечень з приводу надання таких послуг не висловила (за вимогами ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків).

Судом також установлено, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.07.2018 року апеляційну скаргу відповідача задоволено частково, зокрема визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області № від 14.07.2017 року.

У розділі 2 договору сторонами погоджено ціну (вартість послуг). Так, згідно з п.п. 2.1., 2.3. договору сторони домовилися, що загальна вартість наданих за договором послуг (винагорода), яку замовник зобов`язаний сплатити виконавцю, складає 3 710 000,00 грн, без ПДВ. Оплата вартості послуг в сумі, визначені у п. 2.1. договору, здійснюється замовником упродовж 10 календарних днів з дати отримання рахунку-фактури.

До обов`язку відповідача, якому кореспондується відповідне право позивача, віднесено своєчасне та у повному обсязі проведення оплати вартості послуг у строк та порядку, визначені умовами договору (підп. 4.2.2. п. 4.2., підп. 4.3.3. п. 4.3. договору).

До матеріалів справи позивачем долучено рахунки на оплату № 1 від 28.12.2017 року, № 3 від 08.08.2018 року на суму 710 602,14 грн та 2 999 397,86 грн відповідно, однак доказів їх направлення чи вручення відповідачеві, на яких би була дата отримання останнім вказаних рахунків, у матеріалах справи немає.

У той же час, як убачається з матеріалів справи, відповідач частково здійснив оплату наданих позивачем послуг на суму 2 710 000,00 грн, що стверджується заключною випискою по рахунку позивача, відкритому у Київському ГРУ АТ КБ «Приватбанк», а саме: 24.01.2018 року на суму 710 602,14 грн, 13.07.2018 року на суму 1 488 000,00 грн, 16.07.2018 року на суму 511 397,86 грн, призначення платежу - договір про надання юридичних послуг.

18.02.2019 року відповідач направив позивачу лист № 23, в якому зазначив, що оплата 1 000 000,00 грн буде проведена відповідно до умов договору до 29.03.2019 року.

Станом на дату розгляду вказаного спору доказів сплати суми боргу до матеріалів справи не долучено, отже заборгованість відповідача перед позивачем за договором про надання юридичних послуг складає 1 000 000,00 грн ( 3 710 000,00 грн - 2 710 000,00 грн).

Крім того, позивачем за неналежне виконання зобов`язань зі сплати вартості наданих послуг нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 14 958,90 грн, інфляційних в розмірі 69 830,56 грн та пені в розмірі 178 958,90 грн.

Пунктами 5.1., 5.2. договору сторонами погоджено, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України. У разі вступу в законну силу рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/12413/17 про відмову у скасуванні податкового повідомлення-рішення № від 14.07.2017 року виконавець гарантує повернення замовнику попередньої оплати у розмірі суми коштів, фактично перерахованої на рахунок виконавця згідно з п. 2.1. договору протягом 3-х банківських днів після вступу в законну силу рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/12413/17 про відмову у задоволенні позову.

Як зазначалося, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/12413/17 від 31.01.2018 року, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог відповідача у повному обсязі, було оскаржено в апеляційному порядку, за результатами його перегляду постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.07.2018 року, зокрема визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області № від 14.07.2017 року.

Отже, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/12413/17 про відмову у скасуванні податкового повідомлення-рішення № від 14.07.2017 року не набрало законної сили.

З урахуванням викладеного судом установлено, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із наданням юридичних послу, та відповідальністю за порушення строків оплати за надані послуги, регулювання яких здійснюється ГК України та ЦК України.

Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 ЦК України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як установлено судом, відповідач, отримавши від позивача юридичні послуги на суму 3 710 000,00 грн, що стверджується актами приймання-передачі наданих послуг, протоколами зустрічей, звітом, консультацією, постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/12413/17 від 24.07.2018 року, у повному обсязі розрахунків не провів, а відтак вимога про стягнення заборгованості в розмірі 1 000 000,00 грн підлягає задоволенню.

Суд вважає за необхідне також зазначити, що відповідач визнав факт заборгованості у зазначеному розмірі, отже вказана обставина за правилами ч. 1 ст. 75 ГПК України не підлягає доказуванню. При цьому у суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання.

Щодо заперечень відповідача про те, що позивачем усупереч умовам п. 2.3. договору не направлялися, а відповідачем, відповідно, не отримувалися рахунку-фактури, а отже строк виконання зобов`язання не настав, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до усталеної судової практики, підстав для відступу від якої суд не вбачає, рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 цього Кодексу; тому наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку сплатити платежі згідно з умовами та у порядку виконання зобов`язань, визначених договором.

Зважаючи на викладене, договір (у сукупності з документами, які засвідчують факт його виконання) є первинним документом, на підставі якого між сторонами виникли взаємні зобов`язання щодо надання юридичних послуг та їх оплати, самостійною та достатньою підставою для проведення розрахунків, а відтак аргументи відповідача в цій частині суд визнає необґрунтованими.

Стосовно нарахування 3% річних та інфляційних, то слід зазначити таке.

За ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Як убачається з розрахунку 3% річних та інфляційних, позивач здійснив нарахування останніх за період з 18.08.2018 року по 15.02.2019 року.

У свою чергу, за загальним правилом, право на застосування відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання виникає у кредитора з наступного дня, коли грошове зобов`язання мало бути виконане.

Тобто для нарахування 3% річних та інфляційних, а також для перевірки правильності відповідних розрахунків, необхідно визначитися із період нарахування, зокрема із початковим моментом, який, як зазначалося, пов`язаний із конкретною календарною датою виконання грошового зобов`язання.

Виходячи із свободи договору, у п. 2.3. договору сторони погодили, оплата вартості послуг в сумі, визначені у п. 2.1. договору, здійснюється замовником упродовж 10 календарних днів з дати отримання рахунку-фактури.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З наведеної умови договору, яка є обов`язковою до виконання, вбачається, що початковим моментом, пов`язаним із виникненням права на нарахування 3% річних та інфляційних, є 11 календарний день після отримання відповідачем рахунку-фактури.

Судом із фактичних обставин справи та пояснень представників сторін установлено, що доказів виставлення позивачем та отримання відповідачем рахунків на оплату № 1 від 28.12.2017 року на суму 710 602,14 грн та № 3 від 08.08.2018 року на суму 2 999 397,86 грн в матеріалах справи немає.

У силу вимог ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтями 76 -79 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналогічні приписи викладені у ч. 3 ст. 13 ГПК України, за якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Окрім того, ч. 4 ст. 13 ГПК України унормовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 526 ЦК України виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

За відсутності доказів виконання позивачем умов п. 2.3. договору суд позбавлений можливості встановити строк виконання основного зобов`язання, а відтак визначити початковий момент для застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України.

При цьому суд зазначає, що виставлення рахунків-фактур безпосередньо не впливає на виконання обов`язку зі сплати основного боргу за договором, однак є необхідним для нарахування 3% річних та інфляційних, оскільки за домовленістю сторін таке виставлення, яке залежало виключно від волі та активних дій позивача у справі, зумовлює виникнення в останнього права на застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Посилання позивача на те, що оскільки відповідач частково здійснював оплату наданих послуг, то, на його думку, зазначена обставина підтверджує факт отримання ним рахунків-фактур, судом не приймається, так як, по-перше, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях; по-друге, відповідно до ч. 5 ст. 193 ГК України, ст. 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача інфляційних в розмірі 69 830,56 грн та 3% річних в розмірі 14 958,90 грн.

Щодо пені в розмірі 178 958,90 грн, заявленої позивачем до стягнення, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Пеня, за визначенням ч. 3 ст. 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Згідно із розрахунком, наданим позивачем, останній провів нарахування пені за період з 18.08.2018 року по 15.02.2019 року.

У свою чергу, як убачається з умов договору, відповідальність сторін врегульована розділом 5 договору, серед якої сплата неустойки у вигляді пені за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем не передбачена.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Заразом глава 63 ЦК України (послуги) розмір пені не містить.

У позовній заяві позивач в обґрунтування підстав для нарахування пені посилається на ст. 4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Щодо застосування вказаного Закону для нарахування пені, то останній не встановлює розмір пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, а лише її максимальний розмір, який не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 178 958,90 грн.

Висновки суду за результатами вирішення спору.

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст.ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про порушення майнового права позивача, а отже про наявність підстав для часткового задоволення позову та про стягнення з відповідача на користь позивача 1 000 000,00 грн заборгованості за договором про надання юридичних послуг.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

У позовній заяві позивачем зазначено попередній розрахунок судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 18 956,23 грн; 5 000 грн поштових витрат та 50 000,00 грн вартості послуг на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Стосовно витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як убачається з матеріалів справи, 15.02.2019 року між позивачем (виконавець) та Адвокатським об`єднанням «Коларес» (замовник) укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до п. 1.1. якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати правову допомогу (юридичні послуги), а саме: представлення інтересів замовника в Господарському суді Рівненської області; подання позовної заяви, заяви про забезпечення позову тощо.

Замовник підтверджує, що сплата судових зборів, авансових платежів та інших обов`язкових платежів покладається на замовника та не входить в ціну договору (п. 1.4. договору).

За п. 2.1. договору ціна договору становить 50 000,00 грн, яку замовник зобов`язаний сплатити виконавцю в розмірі та в строки, передбачені цим договором. Крім того, замовник зобов`язується сплатити виконавцю за час, витрачений на транспортний трансфер представника виконавця до місцезнаходження замовника або іншого місцезнаходження, яке попередньо визначить замовник, для надання послуг, як за фактично надані виконавцем послуги, а також відшкодувати виконавцю транспортні витрати на такий трансфер. Під «транспортним трансфером» розуміється виїзд за межі м. Києва. У разі виникнення витрат на транспортний трансфер сторони підписують додаткову угоду.

Аналогічна вартість послуг також обумовлена у п. 2.3. договору.

Відповідно до п.п. 2.4., 2.5. договору оплата вартості послуг, визначена п. 2.3. цього договору, здійснюється замовником протягом 3-х робочих днів з дати виставлення рахунку-фактури виконавцем. Датою платежу (завершення переказу грошових коштів) за договором вважається дата зарахування грошових коштів на банківський рахунок виконавця. Оплата послуг банківської установи виконавця, пов`язаних із зарахуванням коштів за цим договором на його банківський рахунок, покладається на виконавця, а оплата послуг банківської установи замовника, пов`язаних з переказом коштів за цим договором, покладається на замовника.

Пунктом 3.1. договору сторони погодили, що після завершення надання послуг, визначених у розділі 1 договору, виконавець надає замовнику 2-ва примірники акту приймання-передачі наданих послуг, які замовник повинен підписати, скріпити печаткою та один примірник повернути виконавцю упродовж 5-ти робочих днів.

Згідно з п.п. 7.1., 7.2. договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. У частині невиконаних зобов`язань щодо оплати вартості послуг та фінансових (штрафних) санкцій договір продовжує діяти після закінчення його строку або дострокового розірвання до повного і належного виконання сторонами цим зобов`язань.

До матеріалів справи також долучено ордер КС № 482468 від 15.02.2019 року, виписаний керівником Адвокатського об`єднання «Коларес» на підставі договору від 15.02.2019 року на ім`я адвоката Кепич І.В., а також свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1895, видане Кепич І. В.

Інших доказів у підтвердження витрат на правову допомогу в матеріалах справи немає.

Частиною 1 ст. 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із ч. 3 ст. 126 ГПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У силу вимог ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Суд, оцінивши надані позивачем докази у підтвердження витрат на правову допомогу, встановив таке.

Щодо обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Як убачається з матеріалів справи, позовна заява та заява про забезпечення позову датовані 15.02.2019 року, тобто в день, коли підписано договір про надання правової допомоги.

Отже, беручи до уваги дату подання позовної заяви, заяви про забезпечення позову до суду, дату укладення договору про надання правової допомоги, враховуючи місцезнаходження позивача та адвокатського бюро, з яким укладено договір, час, необхідний для надання документів та їх опрацювання, можна дійти висновку, що справа є нескладною, оскільки підготовка позовної заяви та заяви про забезпечення позову не зайняли багато часу (були складені протягом одного дня). Крім підготовки вказаних документів, адвокатом також підготовлено та надано суду відповідь на відзив і прийнято участь в 4-х судових засіданнях.

Щодо підтвердження витрат, здійснених позивачем на надання правової допомоги.

Як зазначалося, у підтвердження витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, надано договір про надання правової допомоги, ордер, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, звіт про роботу про надання правової допомоги.

За змістом глави 8 ГПК України необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Отже, розподіл судових витрат у справі має компенсаційний характер (тобто таких, що фактично понесені стороною) та не передбачає авансування можливих майбутніх витрат однієї сторони за рахунок іншої.

Вказана вимога є також гарантією реального виконання зобов`язань саме замовником (клієнтом) перед виконавцем (адвокатом, адвокатським бюро тощо) за договором про надання правової допомоги та в розмірі, визначеному договором, а не відповідачем у справі за результатами виконання судового рішення в обсязі, визначеному судом.

Водночас, позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів, що підтверджують надання та виконання таких послуг, належної їх сплати замовником, зокрема, не подано платіжного доручення про перерахування коштів на рахунок адвокатського бюро, як це обумовлено п. 2.5. договору. Так само до матеріалів справи не долучено додаткову угоду, укладену на підтвердження виникнення витрат на транспортний трансфер, як це передбачено умовами п. 2.1. договору про надання правової допомоги, а також доказів оплати зазначених витрат.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У свою чергу, позивач доказів фактичного понесення витрат на правову допомогу (їх оплату) у встановлені процесуальним законом строки суду не надав, так само як і до закінчення судових дебатів не зробив заяви про їх надання протягом 5-ти днів після ухвалення судового рішення (у випадку необхідності їх складання та проведення оплати за результатами розгляду та вирішення спору).

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування слід виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях у справах "Двойних проти України", "Гімайдуліна і інших проти України", "East/West Alliance Limited" проти України", "Баришевський проти України" зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Усупереч вимогам ст.ст. 74, 76, 77 ГПК України позивач свій обов`язок щодо доказування та подання належних і допустимих доказів у підтвердження здійснення витрат на правову допомогу не виконав, а отже вказані витрати розподілу не підлягають.

Щодо поштових витрат, то документально підтвердженими витратами є направлення позивачем на адресу відповідача позовної заяви з додатками, що стверджується описом вкладення у цінний лист, накладною Укрпошти та фіскальним чеком на суму 44,92 грн, а також відповіді на відзив, що стверджується описом вкладення у цінний лист, накладною Укрпошти та фіскальним чеком на суму 51,20 грн, а всього - на суму 96,12 грн.

З наведених документів вбачається, що їх відправником, а отже особою, яка понесла витрати по сплаті вартості поштових відправлень, була Кепич І.В ., не позивач у справі.

За правилами глави 8 ГПК України розподілу підлягають витрати, понесені учасником справи, яким у даному випадку є позивач, а не його представник. У свою чергу, відшкодування витрат адвоката здійснює позивач на підставі укладеного з ним договору, а витрати позивача, які ним понесені та документально підтверджені, підлягають стягненню на його користь з відповідача за результатами вирішення спору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як зазначалося, позивач доказів будь-яких проплат на виконання умов договору про надання правової допомоги не надав, а оскільки процесуальний закон допускає розподіл фактично понесених витрат сторонами процесу та не передбачає можливості стягнення з однієї сторони справи на користь адвоката іншої сторони витрат, які фактично понесені адвокатом (без доказів їх відшкодування відповідною стороною), отже правові підстави для розподілу вказаних витрат також відсутні.

При цьому у судовому засіданні, яке відбулося 14.05.2019 року, до початку судових дебатів представником позивача повідомлено суд про те, що ним поштовим зв`язком на адресу суду направлено докази поштових витрат, а саме щодо направлення процесуальних документів на адресу суду. Вказані документи станом на час проведення судового засідання до суду не надішли, відтак питання розподілу судових витрат в цій частині буде розглянуте та вирішене відповідно до ч. 3 ст. 233, ст. 244 ГПК України.

Стосовно судового збору, то відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи, що позов задоволено частково, відтак судовий збір в розмірі 15 000,06 грн покладається на відповідача, а решта - на позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 126, 129, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Фізичної особи-підприємця Чигирик Лілії Анатоліївни до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Зевс ЛТД» про стягнення 1 263 748,36 грн задоволити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Зевс ЛТД» (вул. Клима Савури, 6, м. Дубно, Рівненська область, 35600, ідентифікаційний код 30362061) на користь Фізичної особи-підприємця Чигирик Лілії Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 1 000 000,00 грн основного боргу.

У задоволенні позовних вимог про стягнення 14 958,90 грн 3% річних, 69 830,56 грн інфляційних та 178 958,90 грн пені відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Зевс ЛТД» (вул. Клима Савури, 6, м. Дубно, Рівненська область, 35600, ідентифікаційний код 30362061) на користь Фізичної особи-підприємця Чигирик Лілії Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 15 000,06 грн судового збору.

Позивач: Фізична особа-підприємець Чигирик Лілія Анатоліївна ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Зевс ЛТД» (вул. Клима Савури, 6, м. Дубно, Рівненська область, 35600, ідентифікаційний код 30362061).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне судове рішення складене та підписане 17.05.2019 року.

Суддя О. Андрійчук