ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2019 р. Справа №914/2252/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

судді-доповідача Дубник О.П.

суддів Зварич О.В.

Желіка М.Б.,

за участю секретаря судового засідання Мокрої А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національної акціонерної компанії Нафтогаз України №14/4-630 від 01.04.2019 (вх. № 01-05/1363/19 від 11.04.2019)

на рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2019 (суддя Березяк Н.Є., повний текст складено 18.03.2019)

у справі № 914/2252/18

за позовом: Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії Нафтогаз України, м. Київ

до відповідача: Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького, м. Львів,

про стягнення заборгованості 208806, 50 грн (з яких: 131054,52 грн заборгованість, 26293,26 грн пеня, 10588,90 грн три відсотки річних та 40869,82 грн інфляційні втрати),

за участю представників:

від позивача: адвокат Старчик А.А. (довіреність № 14-164 від 30.08.2018);

від відповідача: адвокат Кравець В.Ю. (довіреність № 2249-16 від 11.10.2018).

1.Розгляд справи.

Відводів суддям та секретарю судового засідання в порядку ст.ст. 35, 36, 37 ГПК України не заявлялось.

У судовому засіданні 14.05.2019 здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно з ст. 222 ГПК України.

Хід розгляду апеляційної скарги викладено в ухвалі суду від 12.04.2019.

2. Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.

Сторонами заяв та клопотань не заявлено.

3. Короткий зміст позовних вимог.

30.11.2018 ПАТ НАК Нафтогаз України звернулося з позовом до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького про стягнення 208 806,50 грн, у тому числі: 131 054,52 грн основний борг, 26 293,26 грн пеня, 10 588,90 грн 3% річних та 40 869,82 грн інфляційні втрати, згідно з розрахунками, долученими до позовної заяви (а.с.13).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання договору постачання природного газу №2877/15-ТЕ-21 від 28.12.2015 позивач поставив відповідачу у грудні 2015 року природний газ на загальну суму 131 054,52 грн за актом приймання-передачі (а.с.19-27).

За умовами договору (п. 6.1) відповідач мав здійснювати оплату за газ шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставку газу. Однак, відповідач оплачував газ з порушенням встановлених строків. За прострочення оплати газу позивач просив стягнути з відповідача пеню на підставі п. 8.2 договору, яким передбачено сплату покупцем пені за порушення строків оплати газу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла протягом періоду, за який вона стягується, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати.

4. Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.03.2019 позовні вимоги задоволено частково. Провадження у справі в частині стягнення 131 054,52 грн заборгованості закрито. Присуджено до стягнення з Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького на користь ПАТ НАК Нафтогаз України 13 146,63 грн пені, 10 588,90 грн 3% річних, 40 869,82 грн інфляційних втрат та відшкодування судового збору в сумі 3 133,00 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване ст. ст. 259, 526, 530, 551, 610, 612, 625, 692 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст.ст. 193, 216, 230, 231, 233 Господарського кодексу України (далі ГК України). Суд у рішенні дійшов висновку, що позивачем доведено прострочення відповідачем оплати отриманого від позивача у грудні 2015 природного газу за договором постачання природного газу №2877/15-ТЕ-21 від 28.12.2015. Однак, при ухваленні рішення суд врахував клопотання відповідача, що останній є державною установою, що фінансується з державного бюджету, заборгованість якого виникла у зв`язку з недофінансуванням з державного бюджету та на підставі ч.3 ст. 551 ЦК України та ч.1 ст. 233 ГК України зменшив розмір пені за несвоєчасне виконання відповідачем основного зобов`язання до 13 146,63 грн, що становить 50 % від розміру пені, заявленої позивачем.

В зв`язку із погашенням основного боргу 07.12.2018 суд закрив провадження у справі через відсутність предмету спору.

5. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи.

НАК Нафтогаз України не погоджується з ухваленим рішенням суду щодо часткового задоволення позовних вимог у зв`язку із зменшенням судом розміру пені, вважає його в тій частині незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального, зокрема ст. 233 ГК України, ст. ст. 549-552, 599, 625 ЦК України та процесуального права, зокрема ст. ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України, без дослідження усіх істотних обставин справи.

Скаржник вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що позивач не поніс збитків, оскільки стягнення інфляційних втрат охоплюється поняттям збитків в розумінні ч. 2 ст. 224 ГК України. Вказує, що при зменшенні розміру пені суд мав врахувати не лише фінансовий стан відповідача, але й інші інтереси сторін, які беруть участь у зобов`язанні. Крім того, суд мав дати належну правову оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування своїх позицій, щодо наявності чи відсутності збитків. Разом з тим, суд не мав права застосовувати до спірних правовідносин статтю 233 ЦК України, не з`ясувавши всіх обставин, з`ясування яких передбачене згаданою нормою. При цьому зазначає, що суд при вирішенні питання щодо зменшення пені мав об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, а не лише відповідача, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення. Також звертає увагу на те, що в рішенні зазначено, що суд, зменшуючи розмір неустойки, виходив, серед іншого, з інтересів сторін, однак на думку апелянта, з матеріалів справи та самого рішення незрозуміло, які саме інтереси сторін було враховано, і яким чином інтереси сторін вплинули на рішення суду в частині зменшення розміру неустойки. Під час розгляду справи не було враховано інтереси позивача. Окрім того, апелянт зазначає, що нараховані штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні з невиконаним зобов`язанням за договором купівлі-продажу природного газу.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.

6. Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції.

28.12.2015 ПАТ НАК Нафтогаз України (постачальник) та Львівський національний університет ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького (покупець) уклали договір №2877/15-ТЕ-21 постачання природного газу на грудень 2015 (а.с.19-27).

Судовою колегією встановлено, що зазначений вище договір укладений між сторонами у письмовій формі єдиного документа, підписаний повноважними представниками обох сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає приписам ст. 181 ГК України, ст.ст. 207, 208 ЦК України, є правомірним правочином в силу ст. 204 ЦК України, оскільки суду не доведено зворотнього.

Відповідно до умов даного договору, Постачальник зобов`язався передати у власність Споживачу у 2015 році природний газ, а Споживач зобов`язався прийняти та оплатити цей природній газ, на умовах цього договору (п. 1.1. Договору).

Пунктом 2.1 договору сторони погоди обсяг поставки природного газу до 44,000 тис. куб. м.

На виконання умов договору позивачем передано, а відповідачем отримано природній газ за актом приймання-передачі природного газу від 31.12.2015 на суму 131 054,52 грн.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення продавцем (позивачем) умов договору.

Відповідно до п. 6.1. Договору, оплата за газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, що настає за місяцем поставки газу.

Однак, відповідач свої обов`язки за договором в частині своєчасної оплати вартості поставленого газу належним чином не виконав, провівши остаточний розрахунок за поставлений газ з порушенням погоджених сторонами строків, а саме, сплативши 131 054,52 грн 07.12.2018 р. (строк оплати згідно договору 15.01.2016 р.).

Вказані обставини не заперечуються обома сторонами.

Пунктом 8.2 договору визначено, що у разі невиконання Споживачем п. 6.1 договору, він зобов`язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно з п. 10.3. договору, строк, у межах якого Сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31.12.2015 р., а в частині розрахунків до їх повного здійснення (п. 12 договору).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач після звернення позивача до суду з відповідними позовними вимогами сплатив суму основного боргу, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія платіжного доручення № 577 від 07.12.2018 про сплату 131054,52 грн основного боргу (а.с. 36). Разом з тим, відповідач просив зменшити пеню до 95 відсотків, а поданими уточненнями до клопотання від 11.03.2019 просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності.

7. Норми права та мотиви, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови, висновки суду.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог частини 1 статті 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і не господарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як уже було зазначено вище, сторонами у справі було укладено договір на постачання природного газу.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

В даному випадку правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки природного газу, відповідно до умов якого Постачальник зобов`язався передати у власність споживачу у грудні 2015 році природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання договору позивач передав, а відповідач прийняв у грудні 2015 року природний газ на загальну суму 131 054,52 грн, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу б/н від 31.12.2015 на суму 131 054,52 грн, вказані обставини сторонами не заперечуються.

Однак, в порушення умов п. 6.1 договору відповідач не здійснив 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу, він також не проводив остаточного розрахунку за фактично переданий газ, вказаний в акті приймання-передачі газу, до 14-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, а лише повністю розрахувався за отриманий природний газ 07.12.2018р., про що свідчить копія платіжного доручення № 577 на суму 131054,52 грн.

Відповідно до вищенаведеного, місцевий господарський суд з урахуванням повної оплати відповідачем суми основного боргу правомірно закрив провадження у справі в тій частині, оскільки на момент прийняття оскаржуваного рішення у даній справі був відсутній предмет спору (п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України).

Разом з тим, як уже було вище зазначено у цій постанові, позивач окрім суми основного боргу просив суд стягнути на свою користь 26 293,26 грн пені, 10 588,90 грн 3% річних та 40 869,82 грн інфляційних втрат.

Щодо наявного в матеріалах справи клопотання про застосування позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно з п. 10.3. Договору передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Отже, судом встановлено, що сторони погодили збільшити строк позовної давності до п`яти років в укладеному договорі, а тому заявлене клопотання про застосування наслідків спливу позовної задоволенню не підлягає.

Отже, в силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Правові наслідки порушення зобов`язання, визначені ст. 611 ЦК України, якою передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами частини 2 статті 193 ГК України, порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 статті 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Пунктом 6 статті 231 ГК України, передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 8.2 договору визначено, що у разі невиконання Споживачем п. 6.1 договору, він зобов`язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Як уже було зазначено вище, пунктом 10.3. договору сторони погодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Судовою колегією встановлено, що наведений позивачем при поданні позовної заяви розрахунок пені (а.с. 16) є обґрунтованим та вірним, однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в процесі розгляду справи, було подано суду першої інстанції клопотання № б/н від 02.01.2019 про зменшення розміру штрафних санкцій та уточнення до клопотання б/н від 11.03.2019, в якому останній просив суд врахувати те, що відповідач є державною установою, що фінансується з державного бюджету, заборгованість виникла у зв`язку з недофінансуванням з державного бюджету, що вбачається з помісячного плану використання бюджетних коштів (затверджений наказом Мінфіну України 28.01.2002 р. № 37) на 2016 рік, відтак просив зменшити розмір пені , яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

При прийнятті рішення дане клопотання судом першої інстанції було враховано та задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в сумі 13 146,63 грн, що становить 50 % від розміру пені заявленої позивачем, з чим останній не погодився та звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 11 березня 2019 року у справі №914/2252/18 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки, а саме пені у сумі 13 146,63 грн скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задоволити у повному обсязі. В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Судова колегія дослідивши наявні у справі документи не вбачає порушень місцевого господарського суду при зменшенні штрафних санкцій та вважає, що доводи і вимоги скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 1 ст. 233 ГК України, суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

В даному випадку відповідач є учбовим закладом, основним напрямком діяльності якої є надання освіти, який фінансується виключно за рахунок бюджетних коштів, а причиною відсутності відповідних коштів було недофінансування з державного бюджету, що вбачається з Помісячного плану використання бюджетних коштів, (затверджений Наказом Міністерства фінансів України 28.01.2002 р. № 37) на 2016 рік. Заборгованість виникла у цей період через відсутність обігових коштів і була повністю погашена 07.12.2018 року.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки (пені) є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, суд першої інстанції врахував, що відповідач є неприбутковою організацією та фінансується за рахунок бюджетних коштів. При цьому, урахуванням вказаних вище приписів чинного законодавства України, надавши оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції скористався наданим законом правом на зменшення штрафних санкцій і це не може бути підставою для скасування рішення суду у відповідності до ст. 277 Господарського процесуального кодексу України.

Слід також зазначити, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена і в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013.

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 905/1005/18 та від 08.05.2019 у справі № 904/3472/18.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та вищевказаними висновками суду апеляційної інстанції.

У частині задоволення позовних вимог про стягнення 10 588,90 грн 3% річних, 40 869,82 грн інфляційних втрат, рішення місцевого господарського суду ПАТ НАК Нафтогаз України не оскаржуються. Колегією суддів апеляційної інстанції в цій частині рішення визнано обґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Скаржником не доведено наявності підстав, визначених ст. 277 ГПК України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги, таких підстав апеляційним судом не встановлено.

Отже, рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

8. Судові витрати.

Судовий збір згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.11 № 3674-УІ1. сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Виходячи із оспорюваної сумиё позивач повинен був сплатити судовий збір за апеляційну скаргу в розмірі 2643 грн., який покладається на позивача. Однак згідно пл.доручення від 03.04.19 №7003115 він сплатив 2882,00 грнё від так сума 239 грн. підлягає поверненню йому у разі звернення з відповідним клопотанням.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 252, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2019 у цій справі без змін.

2. Судові витрати покласти на ПАТ НАК Нафтогаз України.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.05.2019 року.

Суддя-доповідач Дубник О.П.

Судді Зварич О.В.

Желік М.Б.