ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2019 р. Справа№ 910/22732/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «РА АРГО»

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2019

у справі №910/22732/17 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РА АРГО»

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЛ-ГРУП»;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕГО»

про визнання Договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РА АРГО» (далі - ТОВ «РА АРГО», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЛ-ГРУП» (далі - ТОВ «ВЛ-ГРУП», відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕГО» (далі - ТОВ «АЛЕГО», відповідач-2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 0107/1 від 01.07.2015, укладеного між позивачем та відповідачем-1, а також про витребування з чужого незаконного володіння відповідача-2 та передання на користь позивача рекламних засобів та дублікатів дозволів на них, розміщених у місті Києві за адресами: Столичне шосе, перехрестя з вул. Заболотного (на розподільчому трикутнику), розміром 3х6м, дозвіл №10576-05; проспект Повітрофлотський, 70/вулиця Запорізька, розміром 3х6м., дозвіл № 12738-06; вулиця Фрунзе, 118, розміром 3х6м., дозвіл № 12479-06; Кудрявський узвіз, 2, навпроти, розміром 2х4 м., дозвіл № 12737-06; вулиця Касіяна Василя, виїзд з проспекту Академіка Глушкова, розміром 3х6 м., дозвіл № 12736-06.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оспорюваний договір від імені позивача укладено його директором з перевищенням наданих повноважень, за відсутності рішення Загальних зборів товариства, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання його недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та витребування відчужених за цим правочином рекламних засобів з чужого незаконного володіння відповідача-2.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.01.2019 у справі №910/22732/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з відсутності правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, оскільки Статутом позивача чітко не визначено, відносно чого на суму 50 і більше відсотків до виключної компетенції зборів учасників належить прийняття рішення про продаж юридичним і фізичним особам належних товариству на праві власності засобів виробництва, а відтак, обов`язкова необхідність рішення Загальних зборів учасників позивача для укладення договору є недоведеною, оскільки відсутній грошовий показник, з яким можна було б порівняти ціну договору на предмет перевищення 50 відсотків розміру такого показника; наявні у матеріалах справи фінансові звіти (баланси) та довідка ТОВ «РА АРГО» щодо залишкової вартості основних засобів не дають можливості достеменно визначити вартість матеріальних активів позивача, перелік яких зазначено у п. 9.3.8. Статуту, станом на дату укладання оспорюваного договору, та дійти беззаперечного висновку про необхідність прийняття Загальними зборами ТОВ «РА АРГО» рішення про відчуження рекламних засобів; відповідач-1 придбав рекламні засоби позивача на правовій підставі, а тому вправі був здійснити його подальше відчуження іншим особам, в даному випадку відповідачеві-2, який є законним кінцевим набувачем майна; враховуючи, що спірні рекламні засоби відповідачем-2 придбані на підставі договору, у визнанні недійсним якого судом відмовлено, а інших доказів на підтвердження того, що відповідач-2 володіє рекламними засобами без належної правової підстави позивачем не надано та судом не встановлено, останній дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння відповідача-2.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «РА АРГО» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи неповно з`ясував обставини, що мають значення для її правильного вирішення, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт наголошував на тому, що оскаржуване рішення містить суперечливі висновки щодо однієї і тієї ж обставини, а саме, судом надається різна правова оцінка п. 9.3.8. Статуту щодо грошового показника вартості матеріальних активів на 50 і більше відсотків; позивачем доведено обов`язкову необхідність прийняття рішення Загальними зборами учасників товариства позивача для укладення оспорюваного договору, оскільки дійсні матеріали справи вказують на продаж за таким договором рекламних засобів на суму 50 і більше відсотків саме сукупної вартості наявних у позивача на час укладення договору матеріальних активів; суд дійшов помилкового висновку про неможливість визначення вартості матеріальних активів позивача, перелік яких зазначено у п. 9.3.8. Статуту станом на дату укладення оспорюваного договору; за наслідками укладення оспорюваного договору у позивача не залишилось об`єктів основних засобів (рекламні засоби), що підтверджується даними, наданими на адвокатський запит Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київська міська державна адміністрація) «Київреклама» від 13.11.2017 №196, відповідно до яких станом на 01.09.2015 ТОВ «РА АРГО» рекламні засоби згідно діючих дозволів не розміщувало; судом не надано оцінки подальшій поведінці відповідачів після укладення оспорюваного договору та тому факту, що від вчинення такого правочину позивач не отримав жодної вигоди, оскільки втратив об`єкти основних засобів, що позбавило його можливості в подальшому отримувати прибуток внаслідок комерційного використання такого майна; судом не з`ясовано чи використовував відповідач-1 придбані рекламні засоби у своїй діяльності чи придбав їх виключно з метою перепродажу відповідачеві-2; судом правильно враховано висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи про те, що підписи від імені позивача на документах, які надані відповідачем-1 на підтвердження факту повного розрахунку за оспорюваним договором, підписані не генеральним директором, проте судом не надано жодної правової оцінки тому, що відповідачем-1 надані сфальсифіковані документи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «РА АРГО» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2019 у справі №910/22732/17, розгляд апеляційної скарги призначено на 01.04.2019, встановлено ТОВ «ВЛ-ГРУП» та ТОВ «АЛЕГО» строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Відповідачі скористалися правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надали відзив на апеляційну скаргу, в якому просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, представник відповідачів у відзиві вказував на те, що посилаючись на укладення директором позивача оспорюваного правочину з перевищенням повноважень без рішення Загальних зборів учасників товариства, позивач стверджував про те, що ціна договору становить 19 200,00 грн та перевищує певну суму, однак, яку саме суму позивачем не конкретизовано; судом правильно встановлено ту обставину, що Статутом позивача чітко не визначено відносно чого на суму 50 і більше відсотків до виключної компетенції Загальних зборів учасників товариства належить прийняття рішення про продаж належних товариству на праві власності засобів виробництва, а відтак, обов`язкова необхідність рішення Загальних зборів учасників позивача для укладення договору є недоведеною; грошовий показник, з яким можна було б порівнювати ціну договору на предмет перевищення 50% такого показника підлягає визначенню шляхом складання сум вартості матеріальних активів позивача, перелік яких зазначено в п. 9.3.8 Статуту, оскільки іншого порядку визначення такого показника Статутом не передбачено; в фінансовому звіті за 2015 рік сума балансу складає 783 200,00 грн, тобто ціна оспорюваного договору є меншою, а відтак, директор позивача мав повноваження на його укладення; фінансовий звіт за 2013 рік, на який посилається апелянт, не може братися за основу розрахунку, при цьому, позивач чітко не вказує з яким показником в фінансовому звіті необхідно порівнювати ціну договору; наступне схвалення юридичною особою оспорюваного правочину унеможливлює визнання його недійсним; фінансовий звіт за 2015 рік свідчить про проведені розрахунки між підприємствами, адже на кінець року відсутня кредиторська та дебіторська заборгованість; доказів на підтвердження того, що відповідач-2 володіє спірними рекламними засобами без належної правової підстави позивачем не надано.

01.04.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшли пояснення, в яких останній наголосив на тому, що жодний з фінансових звітів не містить даних про вартість матеріальних активів товариства на кожний день фінансового року, проте, такі дані містяться у фінансових звітах (балансах) на початок року та на останній день кожного кварталу року і оцінка таких доказів в сукупності дає можливість визначити таку вартість на день укладення оспорюваного правочину; станом на 01.07.2015 вартість матеріальних активів позивача становила 28,8 тис. грн, а отже, договір було укладено на суму, яка перевищувала 50 відтоків сукупної вартості матеріальних активів позивача на день його укладення; викладені у відзиві на апеляційну скаргу заперечення відповідачів зводяться до підміни понять «матеріальні активи, перелік яких зазначено у п. 9.3.8 Статуту» на «майно товариства», «сума балансу»; поняття «майно товариства» включає в себе як «матеріальні активи, перелік яких зазначено у п. 9.3.8 Статуту», так і нематеріальні та фінансові активи, а поняття «сума балансу» взагалі не використовується для оцінки вартості матеріальних активів.

До вказаних пояснень позивачем додано копію фінансового звіту (балансу) позивача станом на 30.06.2015, який апелянт просив врахувати під час розгляду справи, посилаючись на те, що раніше даний доказ не надавався суду, оскільки позивач вважає, що матеріали справи містять достатню кількість доказів на підтвердження його доводів, проте, судом першої інстанції не було надано таким доказам належної правової оцінки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2019, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №910/22732/17 оголошено перерву на 20.05.2019.

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідачів та керівник відповідача-2 проти вимог апеляційної скарги заперечили, вважають її безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку з чим просили суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а судове рішення залишити без змін.

20.05.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено місцевим господарським судом, згідно з рішенням Загальних зборів засновників (учасників) від 24.06.2004, оформлених Протоколом № 1, було створено ТОВ «РА АРГО», учасниками якого були ОСОБА_1 (із часткою у статутному капіталі 30%), ОСОБА_2 (із часткою у статутному капіталі 40%), а також Гордуз Олександр Васильович (із часткою у статутному капіталі 30%) (а.с. 99, т. 1).

У позовній заяві позивач вказує, що основним видом його діяльності є посередництво в розміщенні реклами в засобах масової інформації, з метою здійснення якої його підприємство володіло основними засобами - носіями зовнішньої реклами, рекламними щитами, які розміщувало та використовувало у місті Києві на підставі відповідних дозволів, оформлених в установленому порядку. Інших об`єктів права власності, в т.ч. будинків, споруд, іншого нерухомого майна, продукції власного виробництва, транспортних засобів, інвентарю, сировини та матеріальних цінностей у позивача на праві власності не перебувало.

01.07.2015 між ТОВ «РА АРГО», в особі директора Гордуза Олександра Васильовича, який діє на підставі Статуту (у тексті договору - продавець) та ТОВ «ВЛ-ГРУП», в особі директора Данилюка Василя Григоровича, який діє на підставі Статуту підприємства (у тексті договору - покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 0107/1 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець зобов`язується передати у власність покупця товар - об`єкти основних засобів - «рекламні засоби» продавця у кількості 5 одиниць з відповідними дозволами на їх розміщення, що розташовані у м. Києві, і перелічені у додатку № 1 до даного договору, що є його невід`ємною частиною, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити отриманий товар в порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі.

Загальна сума цього договору (тобто загальна вартість (ціна) усього товару, поставленого за цим договором) визначається на підставі фактично поставленого (переданого у власність) товару та узгодженої на нього ціни, відповідно до актів приймання-передачі і складає 19 200,00 грн (пункт 2.1. договору).

Відповідно до п. 2.2. договору оплата ціни (вартості) товару здійснюється покупцем у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський поточний рахунок продавця протягом трьох днів з дати підписання сторонами цього договору та Акту приймання-передачі.

Згідно з п. 3.1 договору продавець зобов`язується передати товар покупцеві за Актом приймання-передачі в розмірі, визначеному у п.1.1 цього договору.

Пунктом 7.1 договору встановлено, що останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Згідно з додатком № 1 до договору позивач зобов`язався передати відповідачеві рекламні засоби, розміщені у місті Києві за адресами: Столичне шосе, перехрестя з вул. Заболотного (на розподільчому трикутнику), розміром 3х6м, дозвіл № 10576-05; проспект Повітрофлотський, 70/вулиця Запорізька, розміром 3х6м., дозвіл № 12738-06; вулиця Фрунзе, 118, розміром 3х6м., дозвіл № 12479-06; Кудрявський узвіз, 2, навпроти, розміром 2х4 м., дозвіл № 12737-06; вулиця Касіяна Василя, виїзд з проспекту Академіка Глушкова, розміром 3х6 м., дозвіл № 12736-06 (а.с. 44, т. 1).

Як вбачається з Акту приймання-передачі від 01.07.2015, ТОВ «РА АРГО» передало ТОВ «ВЛ-ГРУП» вищевказані рекламні засоби (а.с. 45, т. 1).

31.08.2015 між ТОВ «ВЛ-ГРУП» в особі директора Данилюка Василя Григоровича, який діє на підставі Статуту (у тексті договору - продавець) та ТОВ «АЛЕГО» в особі директора Гордуза Олександра Васильовича, який діє на підставі Статуту підприємства (у тексті договору - покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 3108/1 (далі - договір № 3108/1), відповідно до пункту 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець зобов`язується передати у власність покупця товар - об`єкти основних засобів - «рекламні засоби» продавця у кількості 5 одиниць з відповідними дозволами на їх розміщення, що розташовані у м. Києві, і перелічені у додатку № 1 до даного договору, що є його невід`ємною частиною, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити отриманий товар в порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі.

Пунктом 2.1. договору № 3108/1 визначено, що його загальна сума (тобто загальна вартість (ціна) усього товару, поставленого за цим договором) визначається на підставі фактично поставленого (переданого у власність) товару та узгодженої на нього ціни, відповідно до актів приймання-передачі і складає 19 200,00 грн.

Згідно з додатком № 1 до договору позивач зобов`язався передати відповідачеві рекламні засоби, розміщені у місті Києві за адресами: Столичне шосе, перехрестя з вул. Заболотного (на розподільчому трикутнику), розміром 3х6м, дозвіл № 10576-05; проспект Повітрофлотський, 70/вулиця Запорізька, розміром 3х6м., дозвіл № 12738-06; вулиця Фрунзе, 118, розміром 3х6м., дозвіл № 12479-06; Кудрявський узвіз, 2, навпроти, розміром 2х4 м., дозвіл № 12737-06; вулиця Касіяна Василя, виїзд з проспекту Академіка Глушкова, розміром 3х6 м., дозвіл № 12736-06 (а.с. 49, т. 1).

На підставі Акту приймання-передачі від 31.08.2015 ТОВ «ВЛ-ГРУП» передало ТОВ «АЛЕГО» вищевказані рекламні засоби (а.с. 50, т. 1).

За твердженням позивача, після призначення на посаду нового директора ТОВ «РА АРГО» Загальним зборам учасників товариства стало відомо про протиправне заволодіння відповідачем-2, єдиним учасником та директором якого був директор позивача Гордуз Олександр Васильович , всіма об`єктами основних засобів позивача - «рекламними засобами». Вказане заволодіння відбулось із залученням відповідача-1 до участі в укладенні договорів купівлі-продажу об`єктів основних засобів, яке було формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предмета цих договорів відповідачем-1 з метою протиправного позбавлення позивача права власності на вказане майно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався, зокрема, на те, що директор ТОВ «РА АРГО» Гордуз Олександр Васильович, укладаючи оспорюваний правочин, не мав на це відповідних повноважень, оскільки пунктом 9.3.8. Статуту встановлені обмеження повноважень виконавчого органу товариства, а покупець ТОВ «ВЛ-ГРУП», від імені якого діяв директор Данилюк Василь Григорович , за всіма обставинами не міг не знати про такі обмеження.

Так, на думку позивача, відповідно до норм чинного законодавства та Статуту ТОВ «РА АРГО» прийняття рішень про укладення правочинів щодо відчуження засобів виробництва та/або інших перелічених у Статуті об`єктів права власності товариства на суму, що становить п`ятдесят і більше відсотків цих перелічених у Статуті об`єктів права власності товариства, належить до компетенції Загальних зборів учасників товариства. Директор не вправі вирішувати питання діяльності товариства, що належать до виключної компетенції Загальних зборів учасників та укладати правочини на суму, що перевищує 50% вартості перелічених у Статуті об`єктів права власності, оскільки будь-яких рішень про відчуження майна - основних засобів Загальні збори учасників товариства не приймали.

При цьому, позивач вказує на те, що після укладення оспорюваного правочину у нього не залишилось об`єктів основних засобів «рекламні засоби», що підтверджується листом № 196 від 13.11.2017 Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама», яким надано відповідь на адвокатський запит адвоката позивача вих.№0711/1-з від 07.11.2017 (а.с. 51-56, т. 1).

Водночас, позивач звертає увагу на те, що 06.11.2017 на Загальних зборах учасників ТОВ «РА АРГО» було прийнято рішення, оформлене Протоколом № 13, згідно з яким відмовлено у схваленні протиправно укладених від імені ТОВ «РА АРГО» колишнім генеральним директором товариства Гордузом Олександром Васильовичем з ТОВ «ВЛ-ГРУП» правочинів, зокрема, договору купівлі-продажу № 0107/1 від 01.07.2015 (а.с. 57-58, т. 1).

Крім того, як стверджує позивач, від вчинення оспорюваного правочину ТОВ «РА АРГО» не отримало жодних вигод, оскільки втратило об`єкти основних засобів - «рекламні засоби», що позбавило його в подальшому можливості отримувати прибуток внаслідок комерційного використання свого майна.

Посилаючись на ту обставину, що відповідач-2 на підставі укладеного з відповідачем-1 договору купівлі-продажу № 3108/1 від 31.08.2015 придбав рекламні засоби в особи, яка не мала права його відчужувати, про що йому було відомо, а відтак, відбулося протиправне відчуження шляхом укладання договорів купівлі-продажу вказаного майна від імені позивача з перевищенням своїх повноважень, поза волею позивача, з огляду на те, що придбання зазначеного майна за відплатним договором, укладеним з ТОВ «ВЛ-ГРУП» від імені ТОВ «АЛЕГО», здійснено однією і тією ж особою, Гордузом Олександром Васильовичем , який був єдиним учасником відповідача-2, позивач стверджує, що останній є недобросовісним набувачем майна належного його власнику - ТОВ «РА АРГО», у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах.

Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов`язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Згідно з абзацом 1 частини 3 статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно виступає від імені юридичної особи не може перевищувати своїх повноважень.

Водночас, саме лише порушення цього обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац 2 частини 3 статті 92 ЦК України).

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

У зв`язку з викладеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзац 2 частини 2 статті 98 ЦК України), про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника ЄДРПОУ.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Пунктом 9.1. Статуту ТОВ «РА АРГО», затвердженого рішенням Загальних зборів учасників товариства від 24.11.2006, Протокол №3, передбачено, що управління товариством здійснюють:

- вищий орган товариства - збори учасників товариства;

- виконавчий орган товариства - Дирекція товариства;

- контролюючий орган - Ревізійна комісія товариства.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір зі сторони ТОВ «РА АРГО» було підписано директором Гордузом Олександром Васильовичем , який діє на підставі Статуту.

Як встановлено судом першої інстанції, Гордуза Олександра Васильовича було призначено на посаду директора ТОВ «РА АРГО» рішенням Загальних зборів учасників товариства, оформленим Протоколом № 2 від 09.08.2004 (а.с. 100, т. 1).

Згідно з Протоколом Загальних зборів учасників товариства № 10 від 04.11.2015 було припинено повноваження (відкликано з посади) генерального директора ТОВ «РА АРГО» Гордуза Олександра Васильовича та призначено на посаду генерального директора товариства Суворова Максима Олександровича (а.с. 63-64, т. 1).

У Розділі 9.5. Статуту ТОВ «РА АРГО» передбачено, що керівництво поточною діяльністю товариства здійснює виконавчий орган товариства - дирекція. Роботою виконавчого органу товариства керує генеральний директор, який призначається зборами учасників (п.п. 9.5.1.- 9.5.2. Статуту).

Пунктом 9.5.5 Статуту визначено, що дирекція вирішує всі питання діяльності товариства, крім тих, що віднесені до виключної компетенції зборів учасників. Дирекція не вправі приймати рішення обов`язкові для учасників товариства. Збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції.

Дирекція діє від імені товариства в межах, встановлених чинним законодавством та цим Статутом. Генеральний директор має право без довіреності виконувати всі дії від імені товариства, крім тих, що віднесені до компетенції Загальних зборів (п.п. 9.5.8-9.5.9 Статуту).

Відповідно до пп. «х» п. 9.3.8. Статуту, на який посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, до виключної компетенції Загальних зборів учасників належить прийняття рішення про продаж, передачу безоплатно, обмін, передачу в оренду й у заставу юридичним і фізичним особам належних товариству на праві власності засобів виробництва, будинків, споруд продукції власного виробництва, включаючи житло, транспортні засоби, інвентар, сировину та інші матеріальні цінності, використання і відчуження їх іншими способами, списання їх з балансу згідно чинному законодавству України, на суму 50 і більше відсотків.

На переконання колегії суддів, надаючи оцінку вказаному положенню Статуту, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що Статутом позивача чітко не визначено, відносно чого на суму 50 і більше відсотків до виключної компетенції зборів учасників належить прийняття рішення про продаж юридичним і фізичним особам належних товариству на праві власності засобів виробництва, а відтак, обов`язкова необхідність рішення Загальних зборів учасників позивача для укладення оспорюваного договору є недоведеною, оскільки відсутній грошовий показник, з яким можна було б порівняти ціну договору на предмет перевищення 50 відсотків розміру такого показника.

Крім того, колегією суддів також враховано, що аналіз наведеного положення Статуту ТОВ «РА АРГО» було здійснено судами у справах №910/9432/16 та №5011-14/16145-2012, в яких останні дійшли аналогічних висновків щодо відсутності в Статуті чіткого визначення грошового показника, згідно якого було б можливо порівняти ціну договору на предмет перевищення 50 відсотків розміру такого показника (а.с. 161-174, т. 1).

Разом з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до п. 7.1 Статуту товариства, майно товариства складається з основних фондів і оборотних коштів, а також матеріальних і нематеріальних активів, вартість яких відображена в балансі товариства.

Майно товариства формується за рахунок: статутного капіталу; майна, переданого йому засновниками; доходів від цінних паперів; кредитів банків і інших кредиторів; спонсорських, добродійних внесків і пожертвувань вітчизняних і іноземних юридичних і фізичних осіб; відрахувань від прибутку підприємств, що мають з товариством відповідні договірні відносини; продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; іншого майна, придбаного на основах, не заборонених чинним законодавством (п.7.2 Статуту).

Позивачем на підтвердження своїх доводів про те, що питання відчуження спірного майна та укладення оспорюваного договору потребувало рішення загальних зборів учасників товариства, були надані суду першої інстанції копії фінансових звітів (балансів) суб`єкта малого підприємництва - ТОВ «РА АРГО» станом на 31.12.2011, 31.03.2013, 30.09.2015, 31.12.2015, а також Довідки ТОВ «РА АРГО» № 5/12 від 22.12.2011 щодо залишкової вартості основних засобів станом на 01.12.2011 (а.с. 111-112, 213-221, т. 1).

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» звітним періодом для складання фінансової звітності є календарний рік. Проміжна звітність складається щоквартально наростаючим підсумком з початку звітного року в складі балансу та звіту про фінансові результати. Баланс підприємства складається за станом на кінець останнього дня кварталу (року).

Так, за твердженням апелянта з оспорюваного договору вбачається, що у третьому кварталі 2015 року, а саме, 01.07.2015 за договором було здійснено відчуження відповідачеві 5 одиниць рекламних засобів з дозволами на їх розміщення на суму 19 200,00 грн з ПДВ, а без ПДВ на суму 16 000,00 грн. Згідно з проміжним фінансовим звітом суб`єкта малого підприємництва, балансом станом на 30.09.2015 необоротних активів, утримуваних для продажу, та групи вибуття, код рядка 1200, на кінець третього кварталу 2015 року залишилось у ТОВ «РА АРГО» на суму 12,8 тис. грн. За доводами позивача, якщо в перший день третього кварталу здійснено відчуження необоротних активів, утримуваних для продажу, та групи вибуття на суму 16,0 тис. грн, а на кінець кварталу залишилось необоротних активів на обліку в балансі, код рядка 1200, на суму 12,8 тис. грн, то такі дані свідчать про те, що вартість проданих матеріальних активів більша порівняно з сумою необоротних активів, які залишилися на кінець третього кварталу, тобто станом на 30.09.2015.

Однак, на переконання колегії суддів, місцевим господарським судом обґрунтовано відхилено посилання позивача на наявні у матеріалах справи фінансові звіти (баланси) та довідку щодо залишкової вартості основних засобів станом на 01.12.2011, з огляду на те, що такі документи не дають можливості достеменно визначити вартість матеріальних активів позивача, перелік яких зазначено у п. 9.3.8. Статуту, станом на дату укладання спірного договору, та дійти беззаперечного висновку про необхідність прийняття Загальними зборами учасників ТОВ «РА АРГО» рішення про відчуження рекламних засобів.

Крім того, з долучених до матеріалів справи фінансових звітів вбачається, що як станом на 31.03.2013 (до дати укладення оспорюваного договору), так і станом на 30.09.2015 (після дати укладення оспорюваного договору) основні засоби у ТОВ «РА АРГО» були відсутні, тобто надана позивачем щоквартальна звітність товариства (за перший квартал 2013 року та третій квартал 2015 року) свідчить про те, що станом на 01.07.2015 (дата укладення оспорюваного правочину), основні засоби у товариства були відсутні. Водночас, з огляду на те, що позивачем суду першої інстанції не було надано проміжної звітності, зокрема, за другий, третій квартали 2015 року, суд був позбавлений можливості дійти беззаперечного висновку про наявність у товариства основних засобів станом на дату укладення оспорюваного договору.

Разом з цим, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на фінансовий звіт (баланс) позивача станом на 30.06.2015, копію якого було додано позивачем до наданих суду апеляційної інстанції пояснень (а.с. 236-237, т. 3), виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

У зв`язку з викладеним, враховуючи, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінку поданим позивачем доказам, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для прийняття вищевказаної копії фінансового звіту (балансу) позивача станом на 30.06.2015, як додаткового доказу у справі, з огляду на недоведеність позивачем поважності причин її неподання до суду першої інстанції.

Крім того, з фінансового звіту (балансу) позивача станом на 30.06.2015 також вбачається що станом на 01.07.2015 (дата укладення оспорюваного правочину), основні засоби у товариства були відсутні.

Колегією суддів враховані доводи апелянта з посиланням на Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 27 «Необоротні активи, утримувані для продажу, та припинена діяльність», затверджене наказом Міністерства фінансів України 07.11.2003 №617 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 03.10.2007 №1100) (надалі - Положення), про те, що відсутність в складі необоротних активів - основних засобів, у фінансовому звіті позивача станом на кінець того чи іншого кварталу 2015 року не вказує на те, що основні засоби були відчужені позивачем до дати укладення оспорюваного договору, оскільки в разі визнання їх раніше утримуваними для продажу, саме з цього періоду вони припиняють визнаватися у складі оборотних активів.

Так, відповідно до п. 1 вказаного Положення, останнє визначає методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про необоротні активи, утримувані для продажу, та групу активів, що належить до вибуття в результаті операції продажу, а також припинену діяльність та розкриття такої інформації у фінансовій звітності.

Відповідно до п. 4. вищезазначеного Положення група вибуття - сукупність активів, які плануються до продажу або відчуження в інший спосіб однією операцією, та зобов`язання, які прямо пов`язані з такими активами, що будуть передані (погашені) в результаті такої операції.

Згідно з п. 6. Положення необоротні активи, група вибуття, які визнані утримуваними для продажу, припиняють визнаватися у складі необоротних активів. На необоротні активи, утримувані для продажу, у т.ч. необоротні активи, що входять до групи вибуття, амортизація не нараховується.

Відповідно до п.1. Положення необоротний актив та група вибуття визнаються утримуваними для продажу у разі, якщо: економічні вигоди очікується отримати від їх продажу, а не від їх використання за призначенням; вони готові до продажу у їх теперішньому стані; їх продаж, як очікується, буде завершено протягом року з дати визнання їх такими, що утримуються для продажу; умови їх продажу відповідають звичайним умовам продажу для подібних активів; здійснення їх продажу має високу ймовірність, зокрема, якщо керівництвом підприємства підготовлено відповідний план або укладено твердий контракт про продаж, здійснюється їх активна пропозиція на ринку за ціною, що відповідає справедливій вартості. Період завершення продажу може бути продовжено на строк більше одного року в разі, якщо це обумовлено обставинами, які перебувають поза контролем підприємства, яке продовжує тонувати план продажу.

Таким чином, відповідно до норм Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 27 «Необоротні активи, утримувані для продажу, та припинена діяльність» відсутність в складі необоротних активів - основних засобів, у фінансовому звіті позивача станом на кінець того чи іншого кварталу 2015 року не вказує на те, що основні засоби були відчужені позивачем до дати укладення спірного договору, оскільки в разі визнання їх раніше утримуваними для продажу, саме з цього періоду вони припиняють визнаватися у складі необоротних активів.

Враховуючи наведені приписи Положення, апелянт вважає, що в разі, якщо на підприємстві прийнято рішення здійснити відчуження основних засобів, то такі основні засоби починають обліковуватись не в графі «Основні засоби» фінансового звіту (рядок 030 балансу станом на 2013 рік та рядок 1005 станом на 2015 рік), а в графі «Необоротні активи та групи вибуття» розділу IV активу балансу (рядок 275 балансу станом на 2013 рік та рядок 1200 станом на 2015 рік).

Однак, доводи апелянта про те, що вартісне значення відчуження основних засобів на суму 50 і більше відсотків має бути визначене саме від вартості матеріальних активів товариства, яка вказана у фінансових звітах у графі «Необоротні активи, утримувані для продажу, та групи вибуття» за кодом рядку 1200, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки п.п. «х» п. 9.3.8 Статуту саме такого формулювання не містить.

Як було зазначено вище, предметом оспорюваного договору було відчуження позивачем на користь відповідача рекламних засобів та дублікатів дозволів на них, всього в кількості 5 одиниць, загальною вартістю 19 200,00 грн.

В силу положень ст. 6, ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Виходячи з принципу свободи договору, сторони оспорюваного договору добровільно погодили саме таку ціну, яка склала 19 200,00 грн.

Крім того, відповідно до 5.1 Статуту встановлено, що розмір статутного капіталу ТОВ «РА АРГО» становить 400 000,00 грн.

Відповідно до протоколу загальних зборів учасників товариства № 1 від 24.06.2004, при створенні товариства, затвердження статутного капіталу та статуту, його засновниками було визначено, що статутний капітал формується виключно із грошових внесків учасників.

З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції також критично ставиться до обставин визначення повноважень директора товариства позивача станом на час укладення оспорюваного договору, при оцінці передбаченого у п. 9.3.8 Статуту формулювання «на суму 50 і більше відсотків», як з вартості рекламних засобів у розмірі 19 200,00 грн, так і виходячи з суми статутного капіталу товариства.

За таких обставин, доводи позивача, про те що відчужене майно станом на час укладення оспорюваного договору було основними засобами товариства, і становило 50 і більше відсотків від вартості перелічених у статуті об`єктів права власності товариства та його відчуження безумовно пов`язане із наявністю рішення загальних зборів учасників товариства відповідно до п. 9.3.8 Статуту, не підтверджені належними засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що Статутом позивача не передбачено визначення порядку застосування показника виходячи з суми, яка складає 50 і більше відсотків, а довільне трактування як сторонами, так і судом положень п. 9.3.8 Статуту є недопустимим, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими та недоведеними доводи позивача про те, що оспорюваний договір було укладено директором товариства з перевищенням повноважень, за відсутності рішення Загальних зборів позивача на відчуження майна.

При цьому, наведений в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції висновок про те, що грошовий показник, з яким можна було б порівнювати ціну договору на предмет перевищення 50 відсотків такого показника підлягає визначенню шляхом складання сум вартості матеріальних активів позивача перелік яких зазначено в п.9.3.8. Статуту ТОВ «РА АРГО», оскільки іншого порядку визначення такого показника статутом не передбачено, колегія суддів вважає припущенням, яке не призвело до неправильного вирішення спору.

Водночас, судом першої інстанції обґрунтовано відхилено доводи відповідача-1 про наступне схвалення правочину позивачем, посилаючись на те, що між ТОВ «РА АРГО» та ТОВ «ВЛ-ГРУП» було повністю проведено розрахунок та в повному обсязі виконані зобов`язання за оспорюваним договором.

Так, згідно з ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Таким чином, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України).

Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач-1 вказував на те, що 06.03.2014 між сторонами було укладено договір на виконання робіт № 06/03/14, відповідно до пункту 1.1. якого позивач, як замовник, доручає, а відповідач-1, як виконавець приймає на себе обов`язки здійснювати роботи по виготовленню, демонтажу, переносу та ремонту рекламних засобів (а.с. 151, т. 2).

Відповідно до Акту звіряння взаєморозрахунків за період з 06.03.2014 по 30.06.2014, за позивачем значилась заборгованість у розмірі 102 000, 00 грн (а.с. 146, т. 2).

03.07.2015 між позивачем та відповідачем-1 було підписано Акт про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до якого позивач має перед відповідачем-1 непогашене грошове зобов`язання в сумі 21 360, 00 грн (у т.ч. ПДВ - 3 560, 00 грн) за договором № 06/03/14 від 06.03.2014, тоді як відповідач-1 має перед позивачем непогашене грошове зобов`язання за оспорюваним договором в сумі 19 200, 00 грн, в т.ч. ПДВ 3 200,00 грн (а.с. 147, т. 2).

Однак, як правильно зауважив суд першої інстанції, доводи відповідача-1 з посиланням на вказані обставини є недоведеними, оскільки відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 12.09.2018 №15453/15454/18-32/19304ч19311/18-32 (а.с. 8-20, т. 3) підписи від імені позивача на вищезазначених документах виконані не Гордуз Олександром Васильовичем , а іншою особою.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами наявності правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, як такого, що укладений за відсутності рішення загальних зборів учасників позивача на відчуження майна відповідно до п. 9.3.8 Статуту, у зв`язку з чим вказана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Крім того, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог в частині витребування з чужого незаконного володіння відповідача-2 та передання на користь позивача рекламних засобів та дублікатів дозволів на них, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння, закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

Колегія суддів звертає увагу, що наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов`язок повернення майна за цим правочином. У зв`язку з цим не підлягають задоволенню позови власників (володільців) майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, які були вчинені після правочину, визнаного недійсним. У відповідних випадках майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, позовів відповідно до статей 387 - 390 або глави 83 ЦК України, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. При цьому необхідно мати на увазі, що добросовісність набувача майна в силу частини п`ятої статті 12 названого Кодексу презюмується.

Відповідно до частини 3 статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (стаття 387 ЦК України) та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати.

Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

Виходячи з змісту статей 387, 388 ЦК України, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предмет доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

Отже, під час розгляду віндикаційного позову позивач повинен підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено під час розгляду даної справи судом першої інстанції, спірні рекламні засоби відповідачем-2 придбані на підставі договору купівлі-продажу № 3108/1 від 31.08.2015, укладеного з відповідачем-1, який, у свою чергу, придбав їх за оспорюваним правочином, у визнанні недійсним якого судом відмовлено.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач-1 придбав рекламні засоби позивача у кількості 5 одиниць на правовій підставі, колегія суддів визнає правомірним висновок місцевого господарського суду про те, що відповідач-1 вправі був здійснити його подальше відчуження іншим особам, в даному випадку відповідачеві-2, який є законним кінцевим набувачем майна.

Разом з тим, враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що відповідач-2 є законним кінцевим набувачем спірного майна та позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач-2 володіє таким майном без належної правової підстави, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про необґрунтованість позовних вимог про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння ТОВ «АЛЕГО».

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі №910/15148/17.

Однак, позивачем ані під час розгляду справи місцевим господарським судом, ані під час апеляційного провадження у справі не було доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також того, що його права, за захистом яких він звернувся до суду, порушено відповідачем-1 та відповідачем-2.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу № 0107/1 від 01.07.2015, укладеного між позивачем та відповідачем-1, а також для витребування з чужого незаконного володіння відповідача-2 та передання на користь позивача рекламних засобів та дублікатів дозволів на них, колегія суддів погоджується з рішенням місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «РА АРГО» до ТОВ «ВЛ-ГРУП» та ТОВ «АЛЕГО».

При цьому, колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача та відповідачів, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2019 у справі №910/22732/17 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «РА АРГО» має бути залишена без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РА АРГО» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2019 у справі №910/22732/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2019 у справі №910/22732/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/22732/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.05.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська