РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.05.2019Справа № 910/2702/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Маліал"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 16 151,22 грн.,

без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Маліал" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 16 151,22 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, всупереч умовам договору № УЗ/ЦБМЕС-1885 від 12.07.2018, оплату поставленого позивачем товару здійснив з порушенням обумовлених сторонами строків, у зв`язку з чим позивачем було здійснено нарахування 8 538,34 грн. - пені, 1 441,60 грн. - 3% річних, 6 171,28 грн. - інфляційних збитків.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2019 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

08.04.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову в частині стягнення інфляційних втрат, з посилання на те, що позивач при здійсненні розрахунку неправомірно врахував місяць, в якому мав бути здійснений платіж.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У зв`язку з проходженням кваліфікаційного оцінювання та перебуванням судді Приходько І.В. у відпустці, завершальний розгляд справи здійснювався 22.05.2019.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

12.07.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маліал" (позивач) та Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (відповідач) укладено договір поставки № УЗ/ЦБМЕС-1885 (далі - договір), відповідно до якого позивач зобов`язався передати у власність відповідача конструкційні матеріали (лист плоский поліестер та коньок трикутний до металочерепиці, профнастілу), а останній оплатити товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами, які зазначені у специфікації.

Згідно специфікації № 1 до договору загальна вартість товару склала 324 804 грн.

Відповідно до п. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Строк дії договору відповідно до пункту 16.2 сторони встановили з моменту підписання до 31.12.2018, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами зобов`язань.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що позивач у липні 2018 року поставив, а відповідач прийняв товар загальною вартістю 324 804 грн., згідно видаткової накладної № М-36 від 27.07.2018, товарно-транспортної накладної № Р-36 від 27.07.2018 та акту приймання-передачі товару № М-36 від 27.07.2018, копії яких долучено до матеріалів справи.

Положеннями пункту 7.2 договору передбачено, що розрахунки за поставлений товар здійснюються протягом десяти днів з дати реєстрації податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України та дати отримання відповідачем необхідних документів (копія залізничної накладної, оригінал рахунку-фактури, оригінал акту приймання-передачі). Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної (пункт 7.3 договору).

Судом встановлено, що відповідна податкова накладна № 6 від 27.07.2018 була зареєстрована позивачем в ЄРПН 02.08.2018 о 17:03:17 за реєстраційним номером документа . Результат обробки - документ отримано прийнято та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних.

З урахуванням наведеного, судом приймаються як обґрунтовані доводи позивача стосовно того, що відповідач повинен був повністю розрахуватися за отриманий товар до 12.08.2018, враховуючи умови п. 7.2. договору.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується, що позивач 19.09.2018 звернувся на адресу відповідача з вимогою про сплату заборгованості.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було сплачено заборгованість за поставлений товар лише 05.10.2018, що підтверджується платіжним дорученням № 1261835 на суму 324 804 грн., копія якого наявна в матеріалах справи.

У зв`язку з неналежним виконання грошових зобов`язань за договором, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 8 538,34 грн., 3% річних у розмірі 1 441,60 грн. та інфляційні втрати на суму 6 171,28 грн., які обчислює за період з 13.08.2018 по 05.10.2018.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно статті 173 Господарського кодексу України один суб`єкт господарського зобов`язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб`єкта, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до частини першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України, підставами для виникнення зобов`язань можуть бути різні юридичні факти. Зобов`язання можуть виникати з договорів, у тому числі з кредитних правовідносин.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 11.2 договору, у разі порушення строків оплати відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочки, включаючи день оплати.

Так, позивачем належними та допустимими доказами доведено, що відповідачем було прострочено виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим у постачальника виникло право на отримання від замовника пені, передбаченої пунктом 11.2 договору, у розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день фактичної оплати.

Статтями 216-218 Господарського кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема, є господарські санкції.

Згідно статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відповідачем не надано суду будь-яких підтверджень того, що неналежне виконання господарського зобов`язання сталось не з його вини.

У розумінні статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною другою статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Судом встановлено, що розрахунок пені у сумі 8 538,34 грн., за заявлені позивачем періоди, є арифметично вірним, обґрунтованим, здійсненим у відповідності до приписів законодавства та умов договору, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом перевірено здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат та встановлено, що він також є арифметично вірним, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 1 441,60 грн. та інфляційних втрат на суму 6 171,28 грн. підлягають задоволенню.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву з приводу того, що позивач при здійсненні розрахунку інфляційних втрат безпідставно врахував місяць, в якому мав бути здійснений платіж, є необґрунтованими та не приймаються судом, оскільки здійснений розрахунок інфляційних втрат повністю відповідає вимогам чинного законодавства та узгоджується з рекомендаціями, викладеними у пунктах 3.1. - 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань».

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 8 538,34 грн. - пені, 1 441,60 грн. - 3% річних, 6 171,28 грн. - інфляційних втрат нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Окрім того, позивачем в позовній заяві зазначено, що він очікує понести витрати, пов`язані з розглядом справи в загальному розмірі 1 100 грн., у тому числі 1 000 грн. - підготовка позову з додатками, 50 грн. - відправлення позову поштою відповідачу та 50 грн. - відправлення позову поштою до суду.

Відповідно до частини першої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В якості доказів, що підтверджують понесення витрат, пов`язаних з відправленням позовної заяви на адресу відповідача і суду, позивач надав фіскальний чек від 27.02.2019 на суму 49,40 грн. та експрес-накладну від 27.02.2019 на суму 49,40 грн.

Таким чином, зазначені витрати слід віднести до категорії судових витрат наведених в пункті 4 частини третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки доказів, що підтверджують понесення Товариством з обмеженою відповідальністю "Маліал" витрат, пов`язаних з розглядом справи на суму 1 001,20 грн., матеріали справи не містять, вимоги позивача про стягнення витрат, пов`язаних з розглядом справи підлягають частковому задоволенню на суму 98,80 грн.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5, код ЄДПОУ 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Маліал" (49072, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вулиця Марка Озерного, будинок 1-А, ) пеню в розмірі 8 538 (вісім тисяч п`ятсот тридцять вісім) грн. 34 коп., 3% річних в сумі 1 441 (одну тисячу чотириста сорок одну) грн. 60 коп., інфляційні втрати в розмірі 6 171 (шість тисяч сто сімдесят одну) грн. 28 коп., судовий збір в розмірі 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн. та витрати, понесені у зв`язку з направлення поштових відправлень у розмірі 98 (дев`яносто вісім) грн. 80 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 22.05.2019.

Суддя І.В. Приходько