ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/7654/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О.М. - головуючий, Вронська Г.О., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання Низенко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у місті Києві

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Баранова Д.О.

від 05.12.2018

постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Коробенка Г.П., Тищенко А.І., Козир Т.П.

від 25.02.2019

за позовом Головного територіального управління юстиції у місті Києві

до 1. Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

2. Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

про визнання договору недійсним

за участю представників:

позивача - Колток О.М.

відповідача 1 - Гарковенко С.В.

відповідача 2 - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

До Господарського суду міста Києва звернулось Головне територіальне управління юстиції у місті Києві з позовом до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські електромережі" про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував про те, що між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Київські електромережі" та Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві 04.03.2015 було укладено договір №201 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб'єктам господарювання. Як вказував позивач, розрахунок здійснюється на підставі підписаного обома сторонами акту наданих послуг. В той час враховуючи, що договір про надання послуг №201 був підписаний 04.03.2015 та не був зареєстрований в органах казначейства, оплат у період з 01.12.2014 по 04.03.2015 не могло бути. Відповідач не направляв актів позивачу, оскільки обов'язку направлення актів не передбачено договором № 201.

Позивач зазначав, що ним сплачувались послуги з централізованого опалення за договором №319-11/14/1 на підставі актів наданих послуг, в межах чинного законодавства України. Укладення договору №201 від 04.03.2015, на переконання позивача за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 Цивільного кодексу України та є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України.

2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Як встановлено господарськими судами, 04.03.2015 між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (далі - виконавець) та Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві (далі - споживач), що є орендарем нежитлового приміщення корп. 2, будинок 24, пр-т. Науки у м. Києві було укладено договір №201 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб'єктам господарювання за умовами якого виконавець зобов'язувався своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно з діючими нормативами, а споживач зобов'язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.

Згідно п. 3.1. договору, опалювальна площа приміщення 030 3 м.кв.

Пунктом 5 договору передбачено, що тарифи на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг. До встановлення і в разі відсутності тарифів на послугу з централізованого опалення застосовуються тарифи, встановлені в додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно з п. 6 договору на момент укладання договору тарифи на послуги становлять: за централізоване опалення - 1105,38 грн/Гкал (без ПДВ) при наявності засобу обліку теплової енергії, 28,00 грн/м.кв (без ПДВ) при відсутності засобу обліку теплової енергії; за централізоване постачання гарячої води - 58,27 грн/м.куб (без ПДВ) при наявності у приміщенні засобів обліку гарячої води.

У разі зміни тарифів оплата за централізоване опалення та гаряче водопостачання споживачем здійснюється за новими тарифами з часу їх введення в дію без внесення змін до договору (п. 7 договору).

Пунктом 8 договору передбачено, що плата за надані послуги справляється згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 за № 630.

Відповідно до п. 14 договору плата за послуги вносяться у безготівковій формі на рахунки підприємства: за централізоване постачання гарячої води - р/р01 в ПАТ "Ощадбанк" в м. Києві, МФО 322669; за централізоване опалення - р/р НОМЕР_1 в ПАТ "Ощадбанк" в м. Києві, МФО 322669.

Розрахунковим періодом є календарний місяць. Система оплати послуг щомісячна. У разі застосування щомісячної системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що наступає за розрахунковим (п. 13 договору).

Підпунктом 1 п. 18 даного договору, споживач зобов'язаний оплачувати послуги у встановлений договором строк та відповідно до підпункту 7 п. 18 та п. 15 у разі несвоєчасного внесення плати за послуги сплачувати пеню у розмірі встановленому законодавством.

Пунктом 32 передбачено, що цей договір укладається до 31.12.2015 і набирає чинності з 01.07.2014.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії жодною зі сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду (п. 33 договору).

Разом з тим, Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Київські електромережі" є правонаступником Публічного акціонерного товариства "Київенерго" в частині переданих йому майна, прав та обов'язків згідно з розподільним балансом, а також в частині прав та обов'язків, що визначені частиною 13 розділу XVIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ринок електричної енергії", зокрема, пов'язаних із провадженням діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та із провадженням діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електромережами за договорами про постачання електричної енергії та про користування електричною енергією. Таким чином, подальше виконання раніше укладених договорів у сфері постачання електричної енергії, замість Публічного акціонерного товариства "Київенерго" здійснюватиме з 01.03.2018 Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Київські електромережі".

Позивач вказує, що Головне територіальне управління юстиції у місті Києві є орендарем житлового приміщення, розташованого у місті Києві на проспекті Науки, 24 корпус 2, на підставі договору оренди № 6911 від 10.09.2014, укладеного із Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву.

Пунктом 5.10. передбачено, що орендар зобов'язується протягом 15 днів після підписання договору оренди укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг.

Як про це зазначає позивач, 26.11.2014 ним було укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна (за адресою: м. Київ, проспект Науки, 24, корп. 2) та надання комунальних послуг орендарю № 319-11/14/1 (далі - договір №319-11/14/1) з Державним закладом післядипломної освіти "Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості", правонаступником якого є Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України (балансоутримувач), та здійснено реєстрацію зобов'язань в органах казначейства відповідно до вимог Порядку.

Балансоутримувач послуги отримував через іншого споживача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс", з яким у Публічного акціонерного товариства "Київенерго" був укладений договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 8031014 від 01.11.2003. Товариство з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс" здійснювало нарахування за послуги з опалення по особовому рахунку Державного закладу післядипломної освіти "Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості" № 8061003. В рахунках Публічного акціонерного товариства "Київенерго" на оплату № 28033 від 31.03.2015 та № 46595 від 30.04.2015 зазначено покупцем послуг - Державний заклад післядипломної освіти "Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості".

Відповідно до п.п. 2.1.2. договору №319-11/14/1 балансоутримувач будівлі зобов'язується забезпечити надання комунальних послуг.

Згідно з додатковою угодою №1-1 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг до договору № 319-11/14/1 від 26.11.2014 по проспекту Науки, 24, корп. 2, м. Київ сторони домовились продовжити дію даного договору та викласти його п. 5.1 в наступній редакції: "Цей договір укладено з 26.11.2014, згідно п. 3 ст. 631 ЦК України, і діє до 31.12.2015".

Позивач вказував, про те, що додаткова угода № 1-1 до договору № 319-11/14/1 є доказом, що оплати у 2015 році за центральне опалення на суму 130 639,18 грн, (платіжне доручення №1900 від 01.09.2015 по акту №НП-10 від 13.08.2015 за договором №319-11/14/1, платіжні доручення №1391 від 22.06.2015 по акту №НП-5 від 22.06.2015 за договором №319-11/14/1, платіжні доручення №1250 піл 12.05.2015 по акту №НП-2 від 12.05.2015 за договором №319-11/14/1) здійснювались на підставі діючого договору №319-11/14/1.

Звертаючись з даним позовом, позивач вказував, що договір про надання послуг № 201 від 04.03.2015 був підписаний 04.03.2015 та не був зареєстрований в органах казначейства, то оплат у період з 01.12.2014 по 04.03.2015 не могло бути. Відповідач не направляв актів позивачу, оскільки обов'язку направлення актів не передбачено договором № 201.

Таким чином, мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказував, що оскільки, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві сплачувало за послуги з централізованого опалення за договором № 319-11/14/1, на підставі актів наданих послуг, в межах чинного законодавства України, укладення договору №201 від 04.03.2015, який на переконання позивача за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки, не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, що відповідно є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2018 задоволено клопотання позивача про залучення до участі у справі співвідповідачів, залучено до участі у справі співвідповідача -2, 3: Публічне акціонерне товариство "Київенерго" та Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2018 замінено неналежного відповідача - Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Київські електромережі" на належного - Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго".

3. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2018 у справі №910/7654/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Головного територіального управління юстиції у місті Києві, господарськими судами враховано обставини, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018, у справі №910/20103/17 про стягнення заборгованості з оплати послуг опалення за договором №201 від 04.03.2015, що виникла за період з 01.12.2014 по 01.05.2015, якими за висновком суду спростовано доводи позивача про укладення названого договору без реального настання обумовлених ним правових наслідків.

Господарські суди зазначили, що встановлені судовими рішеннями у справі №910/20103/17 обставини, щодо надання відповідачем-1 та споживання позивачем послуг за договором №201 від 04.03.2015 спростовує доводи позивача про укладення названого договору без реального настання обумовлених ним правових наслідків.

Твердження позивача про відсутність реєстрації спірного договору в органах казначейства та неможливість у зв'язку з цим виконати зобов'язання за договором з посиланням на ст. ст. 49, 51 Бюджетного кодексу України не можуть слугувати підставою для визнання його недійсним. До того ж, зазначені норми права передбачають процедуру розрахунку за отримані послуги з постачання теплової енергії після їх фактичного споживання та в межах обґрунтованих лімітів споживання. Проте спір у справі №910/7654/18 не стосується перевищення позивачем обґрунтованих лімітів споживання, встановлених йому, як бюджетній установі, на спірний період, а тому дані твердження не належать до предмета доказування у даній справі.

Господарські суди зазначили, що відповідач-1 подав заяву про застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності, але зважаючи на те, що в процесі перегляду справи встановлено необґрунтованість вимог позивача, а відтак і відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, до спірних правовідносин позовна давність застосуванню не підлягає.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

Головне територіальне управління юстиції у місті Києві 18.03.2019 звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 у справі № 910/7654/18, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2018 по справі № 910/7654/17, та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2019, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник зазначає, що рішення та постанова прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до частини 1, 3 статті З11 ГПК України є підставою для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Скаржник зазначає, що посилання господарських судів на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі №910/20103/17 свідчить про те, що суди визнали встановленими та не дослідили обставини справи, які підлягали доказуванню.

Як в оскаржуваному рішенні суду у справі №910/7654/18, так і в постанові Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі №910/20103/17 неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, Закон України №1198 від 10.04.2014 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», не враховано норми ст. ст. 19, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

В п. 32 спірного договору передбачено, що він укладається до 31.12.2015 і набирає чинності з 01.07.2014, та підписано договір 04.03.2015, що не відповідає п. 3 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в якій передбачено набрання чинності договором про надання житлово-комунальних послуг з моменту його підписання.

Оспорюваний договір був укладений на підставі типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, розробленого для фізичних осіб.

Судом апеляційної інстанції не взято до уваги порядок оплати житлово-комунальних послуг та механізми здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг за державні кошти юридичними особами (підприємств, установ, організацій) та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади.

Встановлені судовими рішеннями у справі №910/20103/17 обставини, щодо надання відповідачем - 1 та споживання позивачем послуг за договором №201 від 04.03.2015 не спростовує доводи позивача про укладення названого договору без реального настання обумовлених ним правових наслідків, а саме: договір про надання послуг №201 від 04.03.2015 року був підписаний 04.03.2015 року, та не був зареєстрований в Державній казначейській службі України, що вказує на неможливість виконання зобов'язань за цим договором.

Суд апеляційної інстанції у своєму рішенні дійшов до безпідставного висновку, виходячи із змісту ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України. Укладення договору №201 від 04.03.2015, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, ст. 215 цього Кодексу та є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 235 ЦК України.

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Відповідач -1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Позиція Верховного Суду

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанцій.

Здійснивши розгляд касаційної скарги, дослідивши наведені у ній доводи, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, Касаційний господарський суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Головного територіального управління юстиції у місті Києві, господарськими судами враховано обставини, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018, у справі №910/20103/17 про стягнення заборгованості з оплати послуг опалення за договором №201 від 04.03.2015, що виникла за період з 01.12.2014 по 01.05.2015, якими за висновком суду спростовано доводи позивача про укладення названого договору без реального настання обумовлених ним правових наслідків. З огляду на відмову у позові у зв'язку з його необґрунтованістю, судом не розглядалося клопотання про застосування позовної давності.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Як вірно зазначили господарські суди, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Виходячи зі змісту ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Як вбачається з матеріалів справи, договір №201 від 04.03.2015 підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено їх печатками. Тобто, укладаючи спірний договір, позивач був обізнаний з його умовами та усвідомлював всю повноту настання відповідних наслідків за невиконання зобов'язань обумовлених умовами даного договору, не був позбавлений права та можливості висловити свої зауваження до вказаного договору, але підписав його без будь-яких зауважень.

Судами попередніх інстанцій вірно враховано, що рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2018 у справі №910/20103/17, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 та Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.12.2018, встановлено факт надання відповідачем-1 за період з 01.12.2014 по 01.05.2015 позивачу послуг з опалення на загальну суму 155256,22 грн за договором №201 від 04.03.2015, а також відсутність заперечень позивача щодо фактичного отримання цих послуг.

У справі №910/20103/17 суди дійшли висновку про обов'язок Головного територіального управління юстиції у місті Києві (позивача у справі №910/7654/18), як фактичного споживача послуг, розрахуватися за них, оскільки законодавець покладає обов'язок розрахунку саме на споживача послуг, як сторони договору, незалежно від його правового статусу у правовідносинах з третіми особами (балансоутримувачем, власником майна). Укладення іншого договору на відшкодування ним витрат балансоутримувача, а також встановлення фактичних обставин непроведення відшкодування балансоутримувачем розрахунків за теплопостачання ТОВ "Житловик-плюс" за договором №8031014 від 01.11.2003 не спростовують наявності у Головного управління юстиції у місті Києві, як орендаря приміщення, обов'язку оплати за спожиті послуги теплопостачання за договором №201 від 04.03.2015 перед Публічним акціонерним товариством "Київенерго" на суму 155256,22 грн. Також судами встановлено, що за фактично надані послуги теплопостачання за період з 01.12.2014 по 01.05.2015 з Публічним акціонерним товариством «Київенерго» не розрахувалися жодні інші особи (балансоутримувач, третя особа, яка надавала послуги балансоутримувачу ТОВ "Житловий-плюс").

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням у справі №910/20103/17, не підлягають повторному доказуванню у справі №910/7654/18.

Отже, як вірно було зазначено господарськими судами, встановлені судовими рішеннями у справі №910/20103/17 обставини, щодо надання відповідачем-1 та споживання позивачем послуг за договором №201 від 04.03.2015 спростовує доводи позивача про укладення названого договору без реального настання обумовлених ним правових наслідків.

Також є безпідставними доводи скаржника про те, що в постанові Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі №910/20103/17 та в рішенні у справі №910/7654/18, яке містить посилання на названу постанову, неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, Закон України №1198 від 10.04.2014 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», а також не враховано норми ст.ст. 19, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки відсутність порушень норм матеріального права підтверджена постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.12.2018 у справі №910/20103/17.

Доводи скаржника про те, що пославшись на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі №910/20103/17, господарські суди визнали встановленими та не дослідили обставини справи, які підлягали доказуванню, є припущеннями, які не спростовують висновків господарських судів. Обставини, встановлені судовими рішеннями у справі №910/20103/17, носять преюдиційний характер та не підлягають повторному доведенню відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Позивач зазначав про те, що згідно з п. 32 спірного договору останній укладається до 31.12.2015 і набирає чинності з 01.07.2014, але підписано договір лише 04.03.2015, що не відповідає п. 3 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в якій передбачено набрання чинності договором про надання житлово-комунальних послуг з моменту його підписання. Однак, як вірно було зазначено господарськими судами, вказані обставини не є підставою визнання договору недійсним в цілому, як того вимагає позивач.

Доводи позивача про укладення спірного договору на підставі типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, розробленого для фізичних осіб, є необґрунтованими, оскільки договір №201 від 04.03.2015 укладено сторонами, як типовий договір відповідно до чинного на момент укладення договору законодавства.

Твердження позивача про відсутність реєстрації спірного договору в органах казначейства та неможливість у зв'язку з цим виконати зобов'язання за договором з посиланням на ст. ст. 49, 51 Бюджетного кодексу України не можуть слугувати підставою для визнання його недійсним. Зазначені норми права передбачають процедуру розрахунку за отримані послуги з постачання теплової енергії після їх фактичного споживання та в межах обґрунтованих лімітів споживання. Проте спір у справі №910/7654/18 не стосується перевищення позивачем обґрунтованих лімітів споживання, встановлених йому, як бюджетній установі, на спірний період, а тому дані твердження не належать до предмета доказування у даній справі.

Твердження скаржника на неврахування судом порядку оплати житлово-комунальних послуг та механізмів здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг за державні кошти юридичними особами (підприємств, установ, організацій) та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, також не стосуються предмету спору у даній справі.

Позивачем не доведено існування обставин, з якими законодавство пов'язує можливість визнання спірного договору недійсним, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Відповідач-1 подав заяву про застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

Отже, враховуючи те, що судами було вірно встановлено відсутність підстав для визнання недійсним договору № 201 від 04.03.2015 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб'єктам господарювання укладеного між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" та Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві, а тому, заявлене відповідачем-1 клопотання про застосування позовної давності обґрунтовано не розглядалося господарськими судами.

Враховуючи наведені положення законодавства і обставини встановлені судами, та зважаючи, що позивач належними доказами не довів наявності підстав для задоволення позовних вимог з заявлених ним мотивів, Верховний Суд вважає, що господарські суди дійшли обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, колегією суддів відхиляються, оскільки останні є такими, що не спростовують висновку суду першої та апеляційної інстанції та зводяться до переоцінки доказів, а суд касаційної інстанції в силу частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції та рішення першої інстанції прийняті з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування немає.

9. Судові витрати.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов'язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд - ,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у місті Києві залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 у справі №910/7654/18 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді Г. Вронська

В. Студенець