ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2019 р. Справа№ 910/11993/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Коробенка Г.П.

при секретарі Майданевич Г.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Пурій А.Я. керівник;

від відповідача: Мартиновська З.І. за довіреністю від 01.06.2018;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "САМГАЗ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2019 (повний текст складено 24.01.2019)

у справі №910/11993/18 (суддя Балац С.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "САМГАЗ"

до товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ "СТУДІЯ 1+1"

про спростування недостовірної інформації,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю "САМГАЗ" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ "СТУДІЯ 1+1" (далі - відповідач), у якому просило суд:

1). Зобов`язати відповідача протягом одного місяця з моменту набрання судовим рішенням законної сили поширити в ефірі ТРК "СТУДІЯ 1+1" в одному із випусків програми "ГРОШІ" спростування наступного змісту:

"25.06.2018 року, у вечірньому ефірі телеканалу "СТУДІЯ 1+1" в програмі "ГРОШІ" відбулася трансляція сюжету "ЛЮДИ БУНТУЮТЬ ПРОТИ ПРИМУСОВОГО ВСТАНОВЛЕННЯ ЛІЧИЛЬНИКІВ ОБЛІКУ ГАЗУ". В даному сюжеті було помилково поширено відомості, які не відповідають дійсності, а саме зазначено, що товариство з обмеженою відповідальністю "САМГАЗ" є фірмою, пов`язаною із ОСОБА_1 . Також, в даному сюжеті було помилково зазначено, що ОСОБА_3 (один із співвласників ТОВ "САМГАЗ") являється колишнім керівником "ОСОБА_1" "Рівнегазу". Зазначена інформація не відповідає дійсності, оскільки:

- товариство з обмеженою відповідальністю "САМГАЗ" не є фірмою, пов`язаною із ОСОБА_1 ;

- співвласник ТОВ "САМГАЗ" ОСОБА_3 ніколи не обіймав посаду керівника "ОСОБА_1" "Рівнегазу"."

2). Зобов`язати відповідача письмово повідомити позивача про дату та час поширення в ефірі телеканалу "СТУДІЯ "1+1" вищевказаного спростування в строк не пізніше ніж за 7 днів до запланованої дати поширення спростування.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відомості, поширені 25.06.2018 у вечірньому ефірі телеканалу "СТУДІЯ 1+1" у програмі "ГРОШІ" у вигляді трансляції сюжету "ЛЮДИ БУНТУЮТЬ ПРОТИ ПРИМУСОВОГО ВСТАНОВЛЕННЯ ЛІЧИЛЬНИКІВ ОБЛІКУ ГАЗУ", 11 сезон, 19 випуск (https://1plus1.ua/groshi/video/ludi-buntuut-proti-primusovogo-vstanovlenna-licilnikiv-obliku-gazu), не відповідають дійсності, оскільки позивач не є особою, пов`язаною із ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 , який є одним із чотирьох кінцевих бенефіціарних власників ТОВ "САМГАЗ" працював заступником начальника ВО "Рівнегаз" у період з 24.10.1990 по 14.01.1991, коли вказане об`єднання не було підконтрольне ОСОБА_4 Фірташу і жодним чином не було пов`язане із ним.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що у відеосюжеті прямо не вказується, що позивач є фірмою, пов`язаною з ОСОБА_1 , а лише зазначалось, що "ще одне джерело прибутку - рекомендовані облгазами лічильники "Самгаз". При цьому позивач дійсно є виробником газових лічильників "Самгаз", які закупаються облгазами через тендери. ОСОБА_3 дійсно був одним із керівником ВО "Рівнегаз" у період 1990-1991 років, але у сюжеті не стверджується, що він був керівником "Рівнегазу" саме у той час, коли підприємство належало ОСОБА_1 . Отже, позивачем не доведено, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, а також позивачем обрано неналежний спосіб захисту та пред`явлено вимоги від імені фізичної особи, яка його на це не уповноважувала.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, товариство з обмеженою відповідальністю "САМГАЗ" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, неповно встановлені обставини справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки судом невірно висвітлено основні мотиви позовної заяви; судом помилково не застосовано ст.64 Закону України "Про телебачення і радіомолення", яка підлягає застосуванню у спірних правовідносинах; на графічній схемі, яка продемонстрована у сюжеті, вказано про пов`язаність позивача із ОСОБА_1, що не відповідає дійсності; співвласник позивача ОСОБА_3 ніколи не був керівником "фірташевського "Рівнегазу". Отже, поширена відповідачем інформація є недостовірною, не може вважатись оціночними судженнями, тому підлягає спростуванню, а факт наявності/відсутності порушення немайнових прав не може бути підставою для відмови у позові.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що відповідач не вважає, що ним поширені недостовірні відомості щодо позивача. До спірних правовідносин, на його думку, повинні застосовуватись положення ст.ст.15,94 Цивільного кодексу України, як норми закону, що набув чинності пізніше (з 01.01.2004), а не положення ст.64 Закону України "Про телебачення і радіомовлення", які набули чинності 21.12.1993. Спростуванню підлягає не будь-яка інформація, а лише така, що порушує особисті немайнові права юридичної особи (спричиняє шкоду її діловій репутації). Згідно практики Європейського суду з прав людини журналісти мають право самостійно обирати стилістику у поданні інформації.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2019 розгляд справи було відкладено на 07.05.2019.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2019, у зв`язку із перебуванням суддів Тищенко А.І. та Чорногуза М.Г. у відпустках, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/11993/18 колегію суддів у складі головуючого судді: Козир Т.П., суддів: Коробенка Г.П., Кравчука Г.А.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, які викладені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, пояснив, що сюжет містить недостовірну інформацію, оскільки позивач продукує побутові лічильники невеликої потужності для невеликих домогосподарств, вартість яких складає приблизно вісімсот гривень, а не потужні лічильники для підприємницької діяльності більш значної вартості, про які йдеться в сюжеті. Крім того, на думку позивача, неправдива інформація про іншу пов`язаність його бізнесу з власниками облгазів, крім діяльності, пов`язаної з поставками побутових лічильників внаслідок неодноразових перемог у тендерних закупівлях, має негативний підтекст та шкодить його бізнесу, ставлячи під сумнів його добросовісність та здатність самостійно прибутково господарювати, продаючи за помірну ринкову ціну якісні побутові лічильники газу.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги, додержуючись доводів, викладених у відзиві. На запитання суду, чи перевіряли журналісти достовірність інформації, поданої в сюжеті щодо позивача, і чи намагалися одержати від останнього коментарі або аргументовані заперечення чи підтвердження цієї інформації, обґрунтованої відповіді не надійшло.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 25 червня 2018 року у вечірньому ефірі телеканалу "СТУДІЯ 1+1", що належить товариству з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ "СТУДІЯ 1+1", в програмі "ГРОШІ" 11 сезон, 19 випуск, транслювався сюжет "ЛЮДИ БУНТУЮТЬ ПРОТИ ПРИМУСОВОГО ВСТАНОВЛЕННЯ ЛІЧИЛЬНИКІВ ОБЛІКУ ГАЗУ".

Трансляція вказаного сюжету підтверджується листом Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 01.08.2018 №16/376 (а.с.23-24) та доданим до вказаного листа компакт-диском з записом сюжету (а.с.25), а також Випискою з журналу обліку телепередач відповідача від 25.06.2018 (а.с.97-99).

Факт виробництва і трансляції даного сюжету саме відповідачем підтверджений представником відповідача у судовому засіданні.

Крім того, вказаний сюжет розміщений на веб-сайті відповідача - https://1plus1.ua/groshi/video/ludi-buntuut-proti-primusovogo-vstanovlenna-licilnikiv-obliku-gazu, що підтверджується роздруківкою з сайту (а.с.26-27).

При дослідженні змісту сюжету у судовому засіданні судом апеляційної інстанції встановлено, що у даному сюжеті йдеться про те, що рішенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, було зобов`язано підприємців встановити лічильники газу з дистанційною передачею показників, а всі витрати приватні облгази хочуть перекласти на підприємців, підприємці протестують проти цього.

У вказаному сюжеті диктором озвучена, серед іншого, інформація наступного змісту "Двадцять два українських облгази та ще низька місцевих підконтрольні олігарху ОСОБА_6 . І саме пов`язані із ним фірми, як вдалось знати "Грошам", виробляють лічильники, які підприємцям рекомендують встановлювати. Наприклад, СП "Радмиртех", оформлене на офшор, звідки ниточки тягнуться до людей ОСОБА_1. Ще одне джерело прибутку - рекомендовані облгазами лічильники "Самгаз", їх виготовляє фірма колишнього керівника "ОСОБА_1" "Рівнегазу" ОСОБА_3" (час у лівому верхньому куті сюжету - 23:07:10:00 - 23:07:40:00).

При цьому, на екрані була розміщена схема, в центрі якої розміщена фотографія особи, підписана "ОСОБА_1" (22 облгази), стрілка вліво на "СП "Радмиртех" та стрілка вправо на фотографію особи, підписану "колишній керівник "Рівнегазу" ОСОБА_3 (ТОВ "Самгаз") (23:07:34:02).

Позивач наполягає, що поширена інформація в сюжеті " ЛЮДИ БУНТУЮТЬ ПРОТИ ПРИМУСОВОГО ВСТАНОВЛЕННЯ ЛІЧИЛЬНИКІВ ОБЛІКУ ГАЗУ " щодо позивача не відповідає дійсності.

На підтвердження вказаних доводів позивачем надано Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якого засновником товариства є ТОВ "AM GROUP S.R.L. (Італія), а кінцевими бенефіціарними власниками (контролерами) засновника є ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (а.с.49-55).

Також позивачем надано копію трудової книжки ОСОБА_3 , з якої вбачається, що 24.10.1990 він був прийнятий на посаду заступника начальника об`єднання ВО "Рівнегаз" по газифікації районів, які отримали забруднення радіонуклідами внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, по переводу з Ровенського ДСК, а 14.01.1991 звільнений з посади заст.начальника об`єднання "Рівнегаз" у зв`язку із призначенням управляючим треста "Рівнегазбуд". Потім займав різні посади у ВАТ "Рівнегазбуд", звідки звільнений 14 квітня 1997 року. У подальшому, до січня 1999 року, працював у ПФ "Віннер Форд Рівне", а з січня 1999 року працював у СП "Самгаз-Україна", ТОВ "Самгаз-Рівне" (ТОВ "Самгаз") (а.с.28-48).

27 червня 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою з вимогою щодо спростування поширених відомостей, які не відповідають дійсності (в порядку ст.64 ЗУ "Про телебачення і радіомовлення"), у якій просив поширити спростування наведеного у заяві змісту (а.с.12-15). Заява отримана відповідачем 02.07.2018, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення (а.с.16), копія заяви направлена до Національної Ради України з питань телебачення і радіомовлення (а.с.17-18).

Також у заяві зазначено, що телесюжет присвячений проблемі облаштування засобами дистанційної передачі даних комерційних вузлів обліку, які належать саме підприємцям, а не побутовим споживачам газу, однак, у відеоряді телесюжету демонструються побутові лічильники газу марки "Самгаз", на виробництві яких спеціалізується позивач, які не мають жодного відношення до висвітленої в репортажі проблематики.

24 липня 2018 року позивач звернувся до Національної Ради України з питань телебачення і радіомовлення зі скаргою щодо порушення телерадіоорганізацією вимог законодавства у галузі телерадіомовлення, у якій просив провести позапланову перевірку відповідача з приводу поширення відомостей, що не відповідають дійсності; визнати порушення відповідачем законодавства у сфері телебачення і радіомовлення; застосувати до відповідача санкції за порушення законодавства; зобов`язати відповідача негайно поширити спростування (а.с.19-22).

У відповідь на вказану скаргу Національна Рада України з питань телебачення і радіомовлення у листі від 01.08.2018 роз`яснило позивачу порядок захисту прав, які він вважає порушеними, та надало диск із відеозаписом сюжету (а.с.23-25).

Оскільки відповідач не надав відповіді на заяву позивача від 27 червня 2018 року та не поширив спростування інформації, яку позивач вважає недостовірною, останній звернувся до суду із даним позовом про зобов`язання відповідача поширити в ефірі ТРК "СТУДІЯ 1+1" в одному із випусків програми "ГРОШІ" спростування про те, що у сюжеті було помилково поширено відомості, які не відповідають дійсності, а саме, зазначено, що товариство з обмеженою відповідальністю "САМГАЗ" є фірмою, пов`язаною із ОСОБА_1 . Також, в даному сюжеті було помилково зазначено, що ОСОБА_3 (один із співвласників ТОВ "САМГАЗ") є колишнім керівником "ОСОБА_1" "Рівнегазу". Зазначена інформація не відповідає дійсності, оскільки:

- товариство з обмеженою відповідальністю "САМГАЗ" не є фірмою, пов`язаною із ОСОБА_1 ;

- співвласник ТОВ "САМГАЗ" ОСОБА_3 ніколи не обіймав посаду керівника "ОСОБА_1" "Рівнегазу".

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у сюжеті прямо не вказується, що позивач є фірмою, пов`язаною з ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 працював у виробничому об`єднанні "РІВНЕГАЗ". Крім цього, інформація щодо ОСОБА_3 , а також достовірність чи недостовірність цієї інформації, можливість її спростування, як такої, що порочить його честь та гідність, ніяким чином не стосується діяльності суб`єкта підприємницької діяльності.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 200 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка кореспондується з приписами ст. 1 Закону України "Про інформацію", інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями.

Згідно із ст. 5 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Разом з тим, статтею 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За змістом ст.ст. 94, 277 ЦК України, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Частиною другою статті 34 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних з особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.

Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року).

Статтею 64 Закону України "Про телебачення і радіомовлення", на яку посилається позивач як на правову підставу позову, передбачено, що громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи.

Заяву з вимогою спростування має бути подано до телерадіоорганізації у письмовій формі протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей з письмовим повідомленням про це Національної ради.

Телерадіоорганізація зобов`язана розглянути заяву у семиденний термін з дня її надходження, якщо інше не передбачено законодавством України. На вимогу заявника телерадіоорганізація зобов`язана надати йому можливість безкоштовного прослуховування (перегляду) відповідного фрагменту програми чи передачі або надати копію запису фрагменту з відповідною оплатою.

Якщо в телерадіоорганізації відсутні достатні докази того, що поширені нею відомості відповідають дійсності, вона зобов`язана терміново їх спростувати.

Спростування повинно бути поширено тією ж телерадіоорганізацією і в такій же програмі чи передачі, що й відомості, які не відповідають дійсності, або в інший час за домовленістю з особою, права якої були порушені. У спростуванні має бути зазначено, які відомості не відповідають дійсності, коли і в якій програмі чи передачі вони були поширені телерадіоорганізацією. Якщо громадянин чи юридична особа надали текст спростування, то він підлягає поширенню за умови його відповідності вимогам цього Закону. Скорочення чи інші зміни в тексті спростування, поданого заявником, без його згоди не допускаються. Телерадіоорганізація, яка зобов`язана поширити текст спростування, на вимогу громадянина чи представника юридичної особи може надати йому можливість зачитати власний текст і передати його в запису. Про передбачуваний термін поширення та зміст тексту спростування телерадіоорганізація зобов`язана повідомити заявника. У разі відмови телерадіоорганізації від спростування вона зобов`язана терміново повідомити про це заявника. У разі винесення судом рішення про спростування текст спростування поширюється телерадіоорганізацією в порядку, визначеному цим Законом. Телерадіоорганізація може відмовити особі у спростуванні поширеної інформації, якщо заяву про спростування було подано з порушенням вимог цього Закону.

Відповідно до ч. 4 ст.11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів стосується не лише "інформації" чи "ідей", які сприймаються схвально або вважаються необразливими чи малозначними, а й тих, що викликають образу, обурення чи виводять з душевної рівноваги. Як зазначено в статті 10, ця свобода підлягає обмеженням, які, однак, мають бути чітко визначені, а необхідність будь-яких обмежень має бути переконливо встановлена (див., зокрема, рішення у справі "Єрсильд проти Данії" від 23 вересня 1994 року, серія A, N 298, с. 23, п. 31); у справі "Яновський проти Польщі" [GC], N 25716/94, п. 30, ECHR 1999-I; та у справі "Нільсен і Йонсен проти Норвегії" [GC], N 23118/93, п. 43, ECHR 1999-VIII).

До того ж лейтмотивом у практиці Суду є наголошення надзвичайно важливої ролі, яку відіграє вільна преса в забезпеченні належного функціонування демократичного суспільства. Зазвичай преса не повинна переступати певних меж, зокрема, коли йдеться про репутацію та права інших осіб чи коли необхідно запобігти розголошенню конфіденційної інформації, але її обов`язком усе ж таки є повідомляти - у спосіб, сумісний з її зобов`язаннями та функціями, - інформацію та ідеї з будь-яких питань, які становлять інтерес для суспільства, включаючи питання стосовно здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Де Гаєс і Ґійзельс проти Бельгії" від 24 лютого 1997 року, Reports 1997-I, с. 233-34, п. 37). Питання полягає не лише в тому, що преса має своїм завданням повідомляти таку інформацію та ідеї, а й у тому, що громадяни мають право отримувати їх. Інакше преса не змогла б відігравати роль "сторожового пса" суспільства (див. рішення у справі "Торґейр Торґейрсон проти Ісландії" від 25 червня 1992 року, серія A, N 239, с. 27, п. 63, та у справі "Бладет Тромсо" і Стенсаас проти Норвегії" [GC], N 21980/93, п. 62, ECHR 1999-III).

За висновком Європейського суду з прав людини, журналістська свобода, з-поміж іншого, передбачає також можливість вдаватися до певних перебільшень чи навіть провокування (див. рішення у справі "Праґер і Обершлік проти Австрії" від 26 квітня 1995 року, серія A, N 313, с. 19, п. 38; у справі "Тома проти Люксембурґу", N 38432/97, п. 45 і 46, ECHR 2001-III, у справі "Педерсен і Бодсґор проти Данії" N 49017/99 п.71).

Дослідивши зміст спірного сюжету у програмі "ГРОШІ", суд першої інстанції вірно встановив, що в сюжеті йде мова про незгоду підприємців із встановленням лічильників обліку газу з дистанційним зняттям показників, які мають високу ціну.

У той же час, сюжет містить фрагмент, де озвучена інформація про те, що, зокрема, позивач виробляє ті лічильники, які облгаз рекомендує встановлювати саме підприємцям, а не побутовим споживачам, а підприємці обурюються і протестують через їх занадто високу ціну.

В цьому негативному контексті надмірної вартості лічильника, обурення та незгоди малого бізнесу нести тягар їх оплати в сюжеті подана схема, в якій графічно зображена пов`язаність позивача в особі одного з його власників з особою, яка вказана власником низки облгазів, а саме, Д. Фірташем, та озвучена інформація, що власник позивача є колишнім керівником "ОСОБА_1" "Рівнегазу", що сприймається як те, що власник позивача був керівником "Рівнегазу" у той час, коли "Рівнегаз" був "фірташівським", тобто, фрагмент сюжету наштовхує на думку, що позивач був пов`язаний з власником облгазу відносинами певного підпорядкування і підзвітності принаймні під час його роботи керівником "Рівнегазу".

Проте, відповідач ні позивачу, ні суду не надав доказів достовірності розповсюдженої ним інформації, що саме позивач виробляє і продає вартісні лічильники газу для встановлення підприємцям, проти оплати яких останні заперечують.

Крім того, відповідач не довів, а з наданої позивачем копії трудової книжки не вбачається, що у період роботи власника позивача у керівному складі "Рівнегазу" та "Рівнегазбуду", які у той період часу набували різні організаційні форми та форми власності, а саме, з жовтня 1990 року до квітня 1997 року, вказані підприємства належали п. Фірташу або контролювалися ним.

Таким чином, наведе доказами не підтверджено, тому визнати цю інформацію достовірною у суду немає підстав.

Однак, проведений журналістом аналіз щодо виявлення можливого зв`язку між одним із колишніх керівників ВО "Рівнегаз", його теперішньою діяльністю та новим власником ПАТ "Рівнегаз", лежить в межах тих завдань, які виконують засоби масової інформації, інформуючи громадян про питання, що становлять суспільний інтерес.

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, наведені норми чинного законодавства та практику Європейського суду з прав людини, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що в основному тема сюжету позивача не стосується, а в спірному фрагменті сюжету журналісти, фактично застосувавши провокативні вислови та певні перебільшення внаслідок вільної інтерпретації інформації, яку вони не перевірили, не вийшли за ту межу, яка б вимагала спростування у заявлених позивачем способі та обсязі, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Приймаючи таке рішення, Північний апеляційний господарський суд також враховує, що позивач не довів у судовому засіданні, що спірний фрагмент сюжету завдав значної шкоди його репутації.

За таких обставин доводи заявника апеляційної скарги свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "САМГАЗ" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 14 січня 2019 року - без змін.

2. Справу №910/11993/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.05.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.А. Кравчук

Г.П. Коробенко