ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/18618/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючого - Пількова К. М., суддів: Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

за участю секретаря судового засідання - Жураховської Т. О.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк"

представник позивача (відповідача за зустрічним позовом)- Ковалик В. В.

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування"

представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) - Собко О. В.

третя особа-1 - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

представник третьої особи-1 - Грицик А. С.

третя особа-2 - Національний банк України

представник третьої особи-2 - Софін О. В.

третя особа-3 - ОСОБА_1

представник третьої особи-3 - Гук О. О.

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 (суддя Демидов В. О.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 (головуючий суддя Руденко М. А., судді Пономаренко Є. Ю., Дідиченко М. А.) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1. про стягнення 215 750 530, 55 грн та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України про стягнення збитків у розмірі 49 366 956,50 грн,

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. 24.10.2018 Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (далі - Позивач, Банк) звернулось до Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" (далі - Відповідач) за участю третіх осіб - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Третя особа-1, Фонд) та Національного банку України (далі - Третя особа-2, НБУ) з позовом про стягнення заборгованості за Договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 від 30.09.2013 (далі - Кредитний договір) та додатковими договорами до нього на загальну суму 215 750 530,55 грн, яка складається з суми трьох процентів річних від суми простроченого кредиту у період з 08.06.2015 по 03.08.2017 на суму 9 702 739,73 грн; суми заборгованості за простроченими процентами у період з 08.06.2015 по 03.08.2017 в розмірі 77 647 468,01 грн; суми пені за несвоєчасне повернення процентів за кредитом у період з 11.08.2016 по 18.10.2017 в розмірі 3 443 600,13 грн; суми трьох процентів річних від суми прострочених процентів за кредитом у період з 11.08.2016 по 18.10.2017 в розмірі 3 167 407,60 грн; суми штрафу у період з 11.11.2016 по 11.10.2017 становить 18 000 000,00 грн; сума заборгованості інфляційних витрат за простроченим основним боргом у період з 01.01.2015 по 31.07.2017 на суму 86 100 000,00 грн; суми заборгованості з інфляційних витрат за простроченими процентами у період з 01.02.2015 по 30.09.2017 на суму 17 689 315,08 грн.

1.2. Позовні вимоги мотивовані тим, що на порушення частини першої статті 526, частини першої статті 530, статті 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини першої статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 3 Кредитного договору Відповідач належним чином не виконав договірні зобов'язання з повернення Позивачу кредитних коштів зі сплатою процентів, комісій у терміни, встановлені Договором.

2. Короткий зміст зустрічних позовних вимог

2.1. 14.11.2017 Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" (далі - Позивач за зустрічним позовом, Відповідач) звернулось до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (далі - Відповідач за зустрічним позовом, Позивач) за участю третіх осіб - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України з зустрічним позовом про стягнення збитків у розмірі 49 366 956,50 грн.

2.2. Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв'язку з невиконанням Кредитного договору у лютому 2015 року Відповідач за зустрічним позовом здійснив списання з банківських рахунків фізичних осіб-поручителів на погашення кредиторської заборгованості, про що було повідомлено Позивача за зустрічним позовом, а також зазначено, що усі права кредитора за Кредитним договором перейшли до цих фізичних осіб-поручителів. Згідно з довідкою від Відповідача за зустрічним позовом від 08.04.2015 станом на 28.02.2015 у Позивача за зустрічним позовом немає кредиторської заборгованості перед банком. Факт списання коштів з рахунків поручителів встановлений у рішенні Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі № 910/14423/15. Також в цьому рішенні встановлено, що, уклавши договори поруки з фізичними особами, Відповідач за зустрічним позовом надав переваги (пільги), прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку, тому ці правочини є недійсними в силу пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", отже ці договори були укладені саме з вини Відповідача за зустрічним позовом. Отримавши від Банку лист про відсутність заборгованості, Позивач за зустрічним позовом не сплачував заборгованість за Кредитним договором, вважаючи, що зобов'язання за цим Договором є припиненими. Вказані протиправні дії Відповідача за зустрічним позовом призвели до понесення Позивачем за зустрічним позовом витрат у розмірі 49 366 956,50 грн.

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

3.1. 26.04.2018 Господарський суд міста Києва вирішив у задоволенні позову про стягнення заборгованості у розмірі 215 750 530,55 грн відмовити повністю; у задоволенні зустрічного позову про стягнення збитків у розмірі 49 366 956,50 грн відмовити у повному обсязі.

3.2. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час вирішення позову Позивача про стягнення заборгованості враховується наявність судового рішення Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправним та скасування рішення Уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "Дельта Банк" Кадирова В. В., яке оформлено протоколом № 1 комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями від 29.04.2015 про визнання нікчемними договорів поруки. Таким чином зобов'язання Відповідача перед Позивачем припинені внаслідок їх належного та повного виконання поручителями за договорами поруки, які у встановленому законом порядку не визнані недійсними і рішення щодо визнання яких нікчемними не скасовано.

4. Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

4.1. 04.02.2019 Північний апеляційний господарський суд апеляційну скаргу Відповідача залишив без задоволення; апеляційну скаргу Позивача задовольнив; рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 скасував в частині відмови у задоволенні позовних вимог Позивача та прийняв нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Позивача задовольнив; стягнув з Відповідача на користь Позивача 9 702 739, 73 грн 3% річних від суми простроченого кредиту, 77 647 468,01 грн заборгованості за простроченими процентами, 3 443 600, 13 грн пені за несвоєчасне повернення процентів за кредитом, 3 167 407, 60 грн 3% річних від суми прострочених процентів, 18 000 000,00 грн штрафу, 86 100 000, 00 грн інфляційних витрат за простроченим основним боргом, 17 689 315, 08 грн інфляційних витрат за простроченими процентами, 240 000,00 грн. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 залишено без змін.

4.2. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що Позичальник свої зобов'язання за Кредитним договором після ухвалення рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі № 910/14423/15 виконав лише 04.08.2017. Зважаючи на той факт, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не позбавляє банк права на нарахування процентів в порядку, передбаченому статтею 1048 ЦК України, а також інших сум за Кредитним договором, отже наявні правові підстави для нарахування Позивачем процентів відповідно до пунктів 2.6, 2.7, підпункту 1.1.1 Кредитного договору, пені за несвоєчасне повернення процентів за кредитом на підставі пункту 4.1 Договору, штрафу за неналежне виконання умов Договору (пункту 4.2), 3 % річних за прострочення сплати кредиту, 3 % річних за прострочення сплати процентів за кредитом, інфляційних втрат за прострочення сплати кредиту та за прострочення сплати процентів за кредитом.

5. Короткий зміст вимог касаційної скарги

5.1. 07.02.2019 Відповідач (Скаржник) подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

5.2. 12.03.2018 Скаржник подав клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки існує виключна правова проблема щодо нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку такого кредиту. Крім того зазначив, що у цій справі Верховний Суд може дійти висновку про необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об'єднаної палати) іншого касаційного суду, що відповідно є підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати в силу частини третьої статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

5.3. Підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду визначені частинами четвертою - шостою статті 302 ГПК України згідно з якими суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об'єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції. Враховуючи, що Скаржник не обґрунтував наявність передбачених процесуальним законом підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а, розглядаючи цю справу, Суд таких підстав не вбачає, зазначене клопотання задоволенню не підлягає.

6. Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу

6.1. 05.03.2019 Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні скарги в повному обсязі.

6.2. 05.03.2019 Фонд подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 залишити без змін.

6.3. 05.03.2019 НБУ подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2018, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 без змін, а касаційну скаргу залишити без задоволення.

6.4. 06.03.2019 Позивач подав письмові пояснення до відзиву на касаційну скаргу, які просив залучити до матеріалів справи, відмовити в задоволенні касаційної скарги у повному обсязі.

6.5. 09.04.2019 Позивач подав клопотання, в якому просив оголосити перерву в судовому засіданні (а.с. 40 т. 5)

6.6. 16.04.2019 ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор", яке не є учасником справи, подало заяву, в якій просить замінити Позивача на його правонаступника - ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" (а.с. 42-44 т. 5)

6.7. 16.04.2019 Позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи (а. с. 55, т. 5).

6.8. 16.04.2019 Позивач повідомив, що в результаті укладення договору про відступлення права вимоги до ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" перейшли права вимоги банку у зобов'язанні, вимоги виконання якого були пред'явлені Позивачем у цій справі (а. с. 55, т. 5).

6.9. 13.05.2019 Скаржник подав письмові пояснення до заяви про заміну правонаступником, в яких просить відмовити у задоволенні заяви про заміну Позивача у цій справі правонаступником.

7. Доводи Скаржника, викладені в касаційній скарзі

7.1. Суд апеляційної інстанції не врахував, що заявлені Позивачем до стягнення проценти нараховані у період після закінчення строку користування кредитом та проігнорував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, у зв'язку з чим порушив частину четверту статті 236, частину другу статті 315 ГПК України та неправильно застосував норми статей 257, 536, 1054 ЦК України.

7.2. У Відповідача був відсутній обов'язок сплачувати проценти у період з 08.06.2015 по 03.08.2017, оскільки станом на 08.06.2015 закінчився строк користування кредитом та відповідно відсутні підстави для нарахування процентів у вказаний період, отже відсутні підстави для притягнення Відповідача до відповідальності шляхом стягнення штрафу. Відповідач допустив порушення зобов'язання з повернення основної суми кредиту лише раз, не повернувши суму кредиту у строк до 31.12.2014 та за зазначене порушення з нього стягнуто штраф відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі № 910/14423/15. Наведене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції стягнув з Відповідача штраф за відсутності будь-яких підстав, чим порушив частину другу статті 549 ЦК України, частину другу статті 217, частину шосту статті 231 ГК України.

7.3. Суд неправильно застосував частину другу статті 625 ЦК України, оскільки 20.02.2015 зобов'язання Відповідача було виконано третіми особами на підставі Договорів поруки та виконання було прийнято Позивачем, тому, прийнявши виконання зобов'язання від третіх осіб та надавши Відповідачу довідку про відсутність заборгованості за кредитом, Позивач відмовився від виконання зобов'язання особисто Відповідачем, отже відповідно до частини четвертої статті 612 ЦК України зобов'язання Відповідачем не прострочено. Факт списання грошових коштів з рахунків третіх осіб встановлений рішенням Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі № 910/14423/15.

7.4. Отримавши лист Позивача, Відповідач правомірно вважав, що його зобов'язання за Кредитним договором припинені, тому не здійснював сплату заборгованості, а суди не врахували, що саме неправомірна поведінка Позивача щодо укладення недійсних договорів мала наслідком понесення Відповідачем витрат у вигляді пені, штрафу, інфляційних та 3% річних, отже ці суми є збитками, тому суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми статей 224, 225 ГК України та дійшли хибних висновків щодо недоведеності зустрічних позовних вимог про стягнення збитків.

8. Доводи Позивача, викладені у відзиві на касаційну скаргу

8.1. Касаційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

9. Доводи Фонду, викладені у відзиві на касаційну скаргу

9.1. На порушення частини першої статті 1048, статті 1054 ЦК України, статей 76 - 79, 86, частини четвертої статті 236 ГПК України суд першої інстанції неповно, необ'єктивно та невсебічно здійснив огляд та дослідження наявних в матеріалах справи доказів, внаслідок чого дійшов неправомірного висновку, а постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою.

9.2. Суд апеляційної інстанції правомірно застосував положення частини четвертої статті 75 ГПК України, врахувавши преюдиціальні обставини, встановлені у справі № 910/14423/15.

9.3. Станом на сьогодні є судові рішення у справах № 760/14414/15-ц та № 761/21994/15-ц, якими позовні вимоги про визнання Договорів поруки недійсними задоволені, а Відповідач не вживає заходів для оскарження цих судових рішень.

9.4. Наявність збитків, завданих з вини Позивача Відповідачу, останнім не доведено.

10. Доводи НБУ, викладені у відзиві на касаційну скаргу

10.1. Оскільки Договори поруки укладені Позивачем без погодження з куратором Банку, такий договір є укладеним з порушення господарської компетенції Банку і є недійсним згідно з частиною першою статті 215 ЦК України.

10.2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 (в частині відмови у задоволенні зустрічного позову) та постанова Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 ухвалені відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

11. Встановлені судами обставини

11.1. 30.09.2013 Позивач (кредитор) та Відповідач (позичальник) уклали договір кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 (далі - Кредитний договір) (а.с. 10-12 том 1), за умовами якого кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання; надання кредиту здійснюється окремими частинами (траншами), на умовах, визначених кредитним договором, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 150 000 000,00 грн, зі сплатою плати за користування кредитом 24 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 31.12.2014 включно; повернення кредиту здійснюється не пізніше кінцевого терміну погашення заборгованості за кредитом (не пізніше 31.12.2014), з урахуванням змін, внесених додатковими угодами № 2 від 31.10.2014, № 3 від 20.11.2014, № 4 від 28.11.2014. (а.с. 13-15 том 1).

11.2. За умовами пунктів 1.2, 2.1 - 2.3 Кредитного договору кредит надається позичальнику для поповнення обігових коштів, рефінансування поточної заборгованості. Видача кредиту на цілі, визначені пунктом 1.2 кредитного договору, здійснюється згідно з письмовими заявами позичальника. Моментом (днем) надання кредиту (траншу) вважається день надання кредиту (траншу) з позичкового рахунку позичальника в повній або частковій (транш) сумі кредиту. Моментом (днем) повернення кредиту (траншу) вважається день зарахування на відповідні рахунки кредитора: суми кредиту (траншу), процентів, комісії та можливих штрафних санкцій, визначених кредитним договором, якщо інше не випливає з умов кредитного договору.

11.3. Пунктом 2.6 Кредитного договору визначено, що нарахування процентів за користування кредитом (траншем) здійснюється у валюті кредиту щомісячно, в останній робочий день поточного місяця, за фактичну кількість днів користування кредитом (траншем) в періоді (28-29-30-31/365). При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту (траншу).

11.4. Згідно з пунктом 2.7 Кредитного договору в редакції додаткового договору № 5 від 01.12.2014 (а. с. 16 том 1) сторони погодили, що сплата процентів за користування кредитом (траншем) здійснюється у валюті наданого кредиту (траншу) щомісячно, не пізніше 16 числа в грудні 2014 року, в інші місяці - не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі на рахунок кредитора.

11.5. Відповідно до підпунктів 3.3.4, 3.3.5 пункту 3.3 Кредитного договору позичальник зобов'язаний протягом строку використання кредиту сплачувати проценти за їх використання, комісії в порядку, визначеному кредитним договором; повернути кредитору у повному обсязі кредит зі сплатою процентів та комісій кредитора, та можливих штрафних санкцій, у терміни, визначені кредитним договором.

11.6. У випадку прострочення позичальником строків сплати процентів, комісій, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. У випадку порушення позичальником вимог підпунктів 3.3.1 - 3.3.5, 3.3.8 пункту 3.3 договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 1 % від суми кредиту, визначеного пунктом 1.1 договору (150 000 000,00 грн.), за кожний випадок порушення (пункти 4.1, 4.2 Кредитного договору).

11.7. Відповідно до пункту 4.3 Кредитного договору у випадку невиконання позичальником зобов'язань, визначених пунктом 3.3 договору, протягом більше 10 календарних днів від дня закінчення строку, встановленого для їх виконання договором, на одинадцятий календарний день строк користування кредитом вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов'язаний погасити наявну заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії та штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості позичальника за цим договором дія цього договору припиняється. Виконання позичальником даного обов'язку не потребує від кредитора надіслання жодних попередніх письмових повідомлень та/або вимог до позичальника.

11.8. Згідно з пунктом 8.3 Кредитного договору він набирає чинності з дати укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

11.9. 30.09.2013 на виконання умов Кредитного договору Банк надав Позичальнику кредитні кошти на суму 150 000 000,00 грн, що підтверджується банківською випискою з рахунку товариства (а. с. 40 том 1).

11.10. У зв'язку з порушенням Позичальником виконання зобов'язань за Кредитним договором з метою захисту порушених прав, в 2015 році Банк звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Позичальника заборгованості в сумі 209 608 865,49 грн.

11.11. Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі № 910/14423/15, яке залишено в силі постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 10.07.2017 (перегляд рішення по заяві за нововиявленими обставинами), позов Банку задоволено та стягнуто з Позичальника заборгованість, існуючу станом на 08.06.2015, а саме: 150 000 000,00 грн прострочений борг по кредиту; 31 405 479,45 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту (за період з 06.01.2015 по 08.06.2015); 15 583 561,65 грн прострочені проценти за кредитом (за період з 06.01.2015 по 08.06.2015); 1 641 997,22 грн пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів (за період з 12.03.2014 по 08.06.2015); 13 500 000,00 грн. штрафу за неналежне виконання зобов'язання (пп. 3.3.4 - несплата процентів за користування кредитними коштами за період з січня по червень 2015 року (шість порушень); пп. 3.3.8 - невиконання обов'язку з подання документів (два порушення); пп. 3.3.5 - не повернуто кредитору у повному обсязі кредит зі сплатою процентів та комісій кредитора (одне порушення); 1 886 301,37 грн. 3% річних від суми простроченої заборгованості за кредитом (за період з 06.01.2015 по 08.06.2015); 91 555,79 грн 3% річних від суми простроченої заборгованості за процентами (за період з 12.03.2014 по 08.06.2015).

11.12. Детальний розрахунок вказаної заборгованості наявний в матеріалах даної справи (а. с. 105-106 том 1).

11.13. Факт повного погашення боргу за Кредитним договором підтверджується банківською випискою з рахунку Позичальника (а. с. 216 том 1), меморіальними ордерами від 07.08.2017 (а. с. 95-101 том 1) та платіжним дорученням № 4964 від 07.08.2017 на суму 214 181 975,48 грн. (а. с. 94 том 1).

11.14. У зв'язку з тривалим невиконанням Відповідачем рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 р. у справі № 910/14423/15, Позивач в 2017 році звернувся до суду першої інстанції з цим позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором в сумі 215 750 530,55 грн, що існує станом на 19.10.2017.

11.15. Факти невиконання Позичальником зобов'язань з повернення суми одержаного кредиту у строк, встановлений Кредитним договором, та неналежного виконання зобов'язань зі сплати процентів за користування кредитом, встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі № 910/14423/15 (між тими ж сторонами), тому ці факти не підлягають повторному доказуванню в силу частини четвертої статті 75 ГПК України.

11.16. На підставі постанови Правління Національного банку України № 150 від 02.03.2015 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних" (а.с. 17-18 том 1), виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 від 02.03.2015 "Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" (а.с. 19 том 1), згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Кадирова В.В.

11.17. 02.10.2015 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 181 "Про початок процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку" (а.с. 39 том 1), яким з 05.10.2015 по 04.10.2017 розпочато процедуру ліквідації АТ "Дельта Банк", призначено уповноваженою особою фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ "Дельта Банк" Кадирову В.В.

11.18. 20.02.2017 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 619 "Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" та делегування повноважень ліквідатора" (а.с. 20 том 1), яким продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ "Дельта банк" Кадирова В.В. на два роки до 04.10.2019.

11.19. Встановлено, що за змістом постанови Вищого господарського суду України від 15.03.2016 у справі № 910/14423/15, 28.11.2014 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (кредитором) і ОСОБА_3., ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4., ОСОБА_5 (поручителями) укладено Договори поруки №№ П3, П2022390-5, П2022390-6, П, П30019775-9, за умовами яких поручителі зобов'язались перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Позичальником Кредитного договору.

11.20. Протоколом № 1 від 29.04.2015 засідання комісії АТ "Дельта Банк" з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями виявлено, що Договори поруки № № П3, П2022390-5, П2022390-6, П, П30019775-9 від 28.11.2014, є нікчемними на підставі пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", про що було повідомлено фізичних осіб-поручителів.

11.21. На виконання наказу уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації Банку № 309 від 07.05.2015 застосовано наслідки нікчемності Договорів поруки від 28.11.2014 шляхом повернення поручителям 14.05.2015 коштів, списаних з їх рахунків в рахунок погашення заборгованості Відповідача перед Позивачем, на відкриті рахунки фізичних осіб-поручителів.

11.22. 14.05.2015 Банк повернув поручителям грошові кошти у загальній сумі 150 000 000,00 грн, які 19.02.2015 та 20.02.2015 були списані з депозитних рахунків фізичних осіб як поручителів Відповідача в рахунок погашення кредиту за Кредитним договором.

11.23. Факт повернення грошових коштів поручителям та відсутність підстав для припинення зобов'язань за Кредитним договором встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі № 910/14423/15, яке залишено в силі постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 10.07.2017.

12. Позиція Верховного Суду

Щодо стягнення збитків

12.1. Відповідно до статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється, зокрема, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків.

12.2. Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

12.3. Відповідно до статті 224 ГК України учасник господарських відносин повинен відшкодувати спричинені ним збитки суб'єкту, права чи законні інтереси якого були порушені. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата чи пошкодження її майна, а також неотримання доходів, які управнена сторона отримала б при належному виконанні зобов'язання іншою стороною.

12.4. Згідно з частиною першою статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

12.5. Для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов'язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

12.6. Таким чином, для настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків Відповідачу слід довести, що саме протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

12.7. Втім, як мотивовано зазначено судами, Відповідачем не доведено факту порушення Банком зобов'язання за укладеним Кредитним договором, що мало наслідком завдання Відповідачу реальних збитків у заявленому розмірі, не надано доказів спричинення збитків, не зазначено, в чому саме вони полягають та не доведено вини Банку у спричиненні збитків.

12.8. З огляду на наведене, доводи Скаржника (підпункт 7.4) про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статей 224, 225 ГК України не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

Щодо нарахування відсотків за користування кредитними коштами

12.9. Відповідно до частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (Позика) цієї глави (Позика. Кредит. Банківський вклад), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

12.10.Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

12.11. За частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

12.12. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

12.13. Суд звертається до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, згідно з якою припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання (пункти 53 - 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).

12.14. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно з статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, належним є виконання зобов'язання з дотриманням встановлених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

При цьому, поняття "строк договору", "строк виконання зобов'язання" та "термін виконання зобов'язання" згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов'язки відповідно до договору відповідно до частини першої статті 631 ЦК України.

Згідно з частиною четвертою статті 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею обов'язків під час дії договору.

Поняття "строк виконання зобов'язання" і "термін виконання зобов'язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання (пункти 29, 32 - 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).

12.15. Як встановлено судами, з урахуванням змін, внесених додатковими угодами, сторони погодили кінцевий термін погашення заборгованості за Кредитним договором - 31.12.2014, при цьому пунктом 8.3 Кредитного договору передбачено, що він набирає чинності з дати укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань за Кредитним договором. Водночас, пунктом 2.7 Кредитного договору в редакції додаткової угоди № 5 від 01.12.2014 сторони погодили, що сплата процентів за користування кредитом здійснюється не пізніше 16 числа в грудні 2014 року, в інші місяці - не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі на рахунок кредитора.

12.16.Таким чином, у цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, оскільки за Кредитним договором Відповідач отримав кредитні кошти, які зобов'язався повернути зі сплатою 24 % річних у строк до 31.12.1014, погодивши в подальшому, 01.12.2014, строк сплати процентів не пізніше 16 числа в грудні 2014 року, а в інші місяці не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти.

12.17. Разом з тим, у постанові від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що положеннями частини першої статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною другою статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

При цьому пунктом 6.23 зазначеної постанови визначено, що плата за прострочення виконання грошового зобов'язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

12.18. За таких обставин, Суд доходить висновку про те, що норми статті 1048 ЦК України і у разі встановленого договором обов'язку з повернення процентів річних у кінцевий термін погашення кредиту, за відсутності умови щодо нарахування цих процентів за увесь час до повного погашення кредиту (позики), надають кредитодавцю право нараховувати зазначені проценти за користування кредитними коштами лише в межах строку кредитування як такими, що встановлені за правомірне користування чужими грошовими коштами. При цьому поза межами такого строку у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, тобто у разі неправомірного користування грошовими коштами, кредитор має право на нарахування інфляційних та відсотків річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

12.19. При цьому, відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, отже після спливу строку кредитування зобов'язання боржника, який прострочив виконання, за договором не припиняється.

12.20. Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував, помилково зазначивши, що викладені висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 стосуються лише тлумачення норм матеріального права у правовідносинах споживчого кредитування громадян, умови якого в силу специфіки правового режиму кредитування істотно відрізняються від кредитування суб'єктів господарювання, у той час як висновки зазначеної постанови Суду ґрунтуються на загальних нормах, якими врегульовані правовідносини з кредитного договору (позики), а також загальні норми щодо виконання зобов'язання.

12.21.Водночас, задовольняючи позовні вимоги у цій справі, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що предметом розгляду у справі № 910/14423/16 були вимоги про стягнення заборгованості за Кредитним договором за період, зокрема до 08.06.2015, в той час як предметом даної справи є заявлені вимоги про стягнення заборгованості, нарахованої за період, що розпочинається, зокрема з 08.06.2015, що не відповідає положенням статті 253 ЦК України.

12.22.Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції неправильно застосував наведені норми матеріального права, доводи учасників справи належним чином не перевірив, не дослідив зібрані у справі докази, а саме Кредитний договір щодо умов про строк, за який підлягають сплаті проценти у визначеному у Кредитному договорі розмірі, не встановивши дійсний період нарахування та розмір заявлених до стягнення сум за Кредитним договором, а також, відповідно, дійсний розмір нарахування зазначених сум відповідно до вимог законодавства, тому висновки, покладені в основу оскаржуваної постанови визнати обґрунтованими не можна.

12.23.Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

12.24.Згідно з частиною четвертою статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції.

12.25. З огляду на наведене, постанова суду апеляційної інстанції в частині задоволення первісних позовних вимог підлягає скасуванню, а справа в цій частині підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; в іншій частині оскаржувана постанова апеляційного господарського суду зміні чи скасуванню не підлягає, у зв'язку з чим касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Щодо заяви про заміну правонаступником

12.26. Враховуючи, що заміна учасника справи його правонаступником здійснюється відповідно до статті 42 ГПК України у випадку заміни сторони в матеріальних правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі, така заміна потребує дослідження відповідних доказів, Суд доходить висновку про необхідність залишення заяви ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" без розгляду та вважає за необхідне зазначити, що питання про наявність підстав для заміни сторони у справі правонаступником за наявності відповідних підстав може бути вирішено у суді апеляційної інстанції під час нового розгляду цієї справи.

12.27. Під час нового розгляду суду необхідно врахувати наведене, з'ясувати усі істотні обставини справи, дослідивши надані учасниками справи докази, надати їм належну оцінку та прийняти рішення відповідно до вимог закону.

13. Судові витрати

13.1. З огляду на те, що розгляд справи в частині вирішення первісних позовних вимог не завершено, розподіл судових витрат не здійснюється; судові витрати за вимогою касаційної скарги щодо вирішення зустрічного позову, у зв'язку з відсутністю підстав для задоволення скарги, покладаються на Скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" задовольнити частково.

2. Скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 у справі № 910/18618/17 в частині задоволення первісних позовних вимог. В цій частині справу передати на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

В решті постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Пільков

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак