ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2019 р. Справа № 924/173/19

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Музики М.В., секретаря судового засідання Комарніцької Н.П., розглянувши справу

за позовом державного підприємства "Славутське лісове господарство", м. Славута Хмельницької області

до фізичної особи-підприємця Ковальчук Лесі Володимирівни, с. Берездів Славутського району Хмельницької області

про визнання недійсним платіжного доручення №2822 від 28.02.2018 року;

визнання недійсним платіжного доручення №1826 від 19.01.2018 року;

стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 149 529,00 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: Матущак В.І. - згідно ордеру від 26.02.2019р. №007607;

від відповідача: Мазуркевич О.С. - згідно ордеру від 21.03.2019р. №091236;

Рішення ухвалюється 17.05.2019 року після оголошеної 14.05.2019 року перерви

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду із позовом, у якому просить визнати недійсними платіжні доручення №2822 від 28.02.2018 року та №1826 від 19.01.2018 року, а також стягнути з відповідача 149529,00 грн. безпідставно отриманих коштів.

Свої вимоги мотивує тим, що плановою ревізією окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Славутське лісове господарство» за період з 01.01.2016 року по завершений місяць 2018 року встановлено наявність дебіторської заборгованості без підтверджуючих первинних бухгалтерських документів та наявність довготривалої дебіторської заборгованості, яка виникла внаслідок перерахування коштів контрагентам, без укладання договорів, в тому числі, фізичній особі-підприємцю Ковальчук Л. В. на суму 149529,00 грн.

Будь-яких доказів на підтвердження існування господарських операцій відповідачем не надано, а також безпідставно отримані кошти не повернуто, з чого позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 12.03.2019 року відкрито провадження у справі за позовом державного підприємства "Славутське лісове господарство", м. Славута Хмельницької області до фізичної особи-підприємця Ковальчук Лесі Володимирівни, с. Берездів Славутського району Хмельницької області про визнання недійсним платіжного доручення №2822 від 28.02.2018 року; визнання недійсним платіжного доручення №1826 від 19.01.2018 року; стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 149 529,00 грн., призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 18.04.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Повноважний представник позивача позов підтримав, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача під час судового розгляду спору та у наданому суду відзиві на позов від 29.03.2019 року просить суд залишити позов без задоволення. В обґрунтування заперечень наголошує, що відповідно до платіжного доручення №1780 від 28.12.2017 року на рахунок ФОП Ковальчук Л.В. від ДП «Славутське лісове господарство» надійшли кошти в сумі 95000,00 грн., а 29.12.2017 року ФОП Ковальчук Л.В. відпущено позивачу товар, а саме, ноутбук Dell XPS13 на суму 51029,00 грн., що підтверджується накладною №21 від 29.12.2017 року. З приводу залишку суми в розмірі 43971,00грн. позивачем повідомлено про подальше замовлення товарів на вказану суму.

Згодом на рахунок відповідача перераховано кошти 12.01.2018 року в сумі 99780,00 грн. (платіжне доручення №1817); 19.01.2018 року в сумі 99500,00 грн., 28.02.2018 року в сумі 99115,00 грн. При цьому, головним бухгалтером повідомлено, що за перераховані кошти позивачем буде замовлятись відповідний товар, а щодо призначення платежу «за будматеріали» позивачем надано пояснення, що таке призначення є помилковим та буде виправлене.

Проте, оскільки позивачем не здійснювалось замовлення товарів у відповідача, останнім 21.06.2018 року, 17.07.2018 року та 01.08.2019 року було повернуто 342366,00 грн. як кошти за непоставлений товар.

З викладеного відповідача наголошує, що станом на зараз у ФОП Ковальчук Л.В. відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем. Звертає увагу суду також на наявності господарських правовідносин між сторонами у справі, що виключає, на думку відповідача, можливість застосування ст. 1212 ГПК України.

Відповідачем 14.05.2019 року подано заяву про застосування строків позовної давності, у якій вважає, що виконання договору купівлі-продажу відбулось 29.12.2017 року, тому подання позову 21.02.2019 року відбулось із пропуском строку позовної давності, який, за переконанням відповідача, становить один рік (як до вимог у зв`язку з недоліками проданого товару).

Позивач у заяві №310 від 16.05.2019 року зауважує про безпідставність тверджень відповідача щодо пропуску строку позовної давності.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

ДП «Славутський лісгосп» перераховано ФОП Ковальчук Л.В. 99115,00 грн. із призначенням платежу «за будматеріали згідно рахунку №42 від 02.02.2018 року» (платіжне доручення №2822 від 28.02.2018 року); 99500,00 грн. із призначенням платежу «за матеріали згідно рахунку №2 від 05.01.2018 року» (платіжне доручення №1826 від 19.01.2018 року); 99780,00 грн. із призначенням платежу «за матеріали згідно рахунку №2 від 05.01.2018 року» (платіжне доручення №1817 від 12.01.2018 року); 95000,00 грн. із призначенням платежу «за матеріали згідно рахунку б/н від 21.12.2017 року» (платіжне доручення №1802 від 28.12.2017 року); 98500,00 грн. із призначенням платежу «за матеріали згідно рахунку б/н від 21.12.2017 року» (платіжне доручення №1780 від 26.12.2017 року). На загальну суму 491895,00 грн.

Як вбачається із меморіальних ордерів №@2PL231102 від 01.08.2018 року, №@2PL199267 від 17.07.2018 року, №@2PL128770 від 21.06.2018 року, відповідачем повернуто позивачу 52866,00 грн., 51500,00 грн., 238000,00 грн. за непоставлений товар. На загальну суму 342366,00 грн.

Управлінням Західного офісу Держаудитслужби у Хмельницькій області проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності державного підприємства «Славутське лісове господарство» за період з 01.01.2016 року по завершений місяць 2018 року, за результатами якої складено акт №07-08/2 від 08.01.2019 року.

У акті, зокрема, зазначено, що по бухгалтерському обліку Підприємства в журналі-ордері №9-1 станом на 01.10.2018 року на рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками та підрядниками» обліковується дебіторська заборгованість в сумі 10151984,74 грн., яка є довготривалою по 9-ти контрагентах. Вказана заборгованість виникла в періоді з 01.01.2017 року по 30.09.2018 року внаслідок перерахування контрагентам, без укладення договорів, коштів та відображення по бухгалтерському обліку одержання товарів, робіт та послуг, в тому числі, ФОП Ковальчук Л.В. на суму 149529,00 грн., з яких в 2017 році - 149529,00 грн.

Позивач звернувся із листом №484 від 10.08.2018 року до першого заступника прокурора Шепетівської місцевої прокуратури, у якому повідомив про те, що комісією для проведення перевірки щодо перерахування коштів суб`єктам підприємницької діяльності виявлено факти безпідставного перерахування коштів суб`єктам підприємницької діяльності, зокрема, ФОП Ковальчук Л.В. У листі зазначено, що кошти перераховувались без відома директора та без завізованих ним рахунків, а за перераховані кошти не передавались ні товари, ні послуги. З викладеного, позивач просить провести за даним фактом розслідування.

За вказаним повідомленням Шепетівською місцевою прокуратурою внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (лист №822.3 вих 38 від 10.08.2018 року).

Спеціально створеною Державним підприємством «Славутське лісове господарство» комісією проведено внутрішню перевірку ДП «Славутське лісове господарство» щодо доцільності та правильності списання та використання матеріальних цінностей, використання грошових коштів та звірки розрахунків з окремими суб`єктами підприємницької діяльності, за результатами якої складено акт від 21.09.2018 року. Згідно акту, перевіркою виявлено безпідставне перерахування коштів, в тому числі, ФОП Ковальчук Л.В. на загальну суму 491895,00 грн., з яких ФОП Ковальчук Л.В. повернуто 238000,00грн. 21.06.2018 року, 51500,00 грн. 17.07.2018 року та 52866,00 грн. 01.08.2018 року.

Позивач 17.01.2019 року надіслав відповідачу претензію №26 від 16.01.2019 року з проханням повернути безпідставно перераховані кошти в розмірі 149529,00 грн. в термін 7 робочих днів з моменту отримання даної претензії.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідачем не виконано вимоги позивача в добровільному порядку, останній звернувся з даним позовом до суду.

В матеріалах справи наявні копії накладних №17 від 28.12.2017 року та №21 від 29.12.2017 року, оригінали яких знаходяться в відділі Управління захисту економіки в Хмельницькій області у зв`язку з вилученням на підставі ухвали слідчого судді Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22.02.2019 року, про поставку товарів фізичною особою-підприємцем Ковальчук Л.В. державному підприємству «Славутське лісове господарство» на суми 98500,00 грн. та 51029,00 грн.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Згідно із ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями ст. 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

З огляду на викладені норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання та права вимоги його виконання є, зокрема, правочин, який зумовлює виникнення прав і обов`язків.

Відповідно до ч.1. ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.4. ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків. Такі права й обов`язки реалізуються в межах цивільних правовідносин і вони є, відповідно, його складовими елементами. Не можуть розглядатися як правочини факти, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків (позиція ВГС України, викладена в постанові від 04.04.2017 року у справі №924/821/16).

Пункт 1.30 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні» визначає, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Згідно ст. 22 вказаного закону платіжне доручення є розрахунковим документом, за допомогою якого здійснюється ініціювання грошового переказу.

В свою чергу, стаття 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» роз`яснює, що розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті України, затверджена Постановою Правління Національного банку України 21.01.2004 року №22, тлумачить розрахунковий документ як документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

Тобто, платіжне доручення є документом, який підтверджує факт виконання банком вимоги клієнта по здійсненню перерахунку коштів з рахунку клієнта на рахунок отримувача. Безпосередньо платіжне доручення не може бути підставою виникнення цивільних прав та/чи обов`язків, тому не містить ознак правочину.

З викладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсними платіжних доручень №2822 від 28.02.2018 року та №1826 від 19.01.2018 року, оскільки вони не є правовою підставою для перерахування відповідачу сум коштів в розмірі 99115,00 грн. та 99500,00 грн. Тому в задоволенні відповідних позовних вимог слід відмовити.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Разом з тим, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, а отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi вказаної норми лише за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

За таких обставин, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна (грошових коштів), стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна (грошових коштів) однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна (грошових коштів) відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 08.01.2019 у справі №916/2927/17 та від 14.01.2019 у справі №912/1188/17.

Судом встановлено, що позивач перерахував відповідачу 491895,00 грн. відповідно до платіжних доручень №2822 від 28.02.2018 року із призначенням платежу «за будматеріали згідно рахунку №42 від 02.02.2018 року»; №1826 від 19.01.2018 року та №1817 від 12.01.2018 року із призначенням платежу «за матеріали згідно рахунку №2 від 05.01.2018 року»; №1802 від 28.12.2017 року та № 1780 від 26.12.2017 року із призначенням платежу «за матеріали згідно рахунку б/н від 21.12.2017 року».

Проте, матеріали справи не містять та учасниками судового розгляду не надано будь-яких доказів існування договірних відносин між сторонами з приводу поставки товарів, аналогічно, як і відсутні рахунки №42 від 20.02.2018 року, №2 від 05.01.2018 року та б/н від 21.12.2017 року, які могли б підтверджувати укладення договору у спрощений спосіб.

Надані відповідачем накладні №17 від 28.12.2017 року та 321 від 29.12.2017 року, на переконання суду, не можуть вважатися правовою підставою для перерахування ФОП Ковальчук Л.В. коштів відповідно до наявних в матеріалах справи платіжних доручень, оскільки в останніх зазначено підставою такого перерахування оплату матеріалів/будматеріалів, хоча ФОП Ковальчук Л.В . не займалась відпуском будматеріалів, про що зазначено відповідачем у відзиві на позов. Зокрема, у випадку підтвердження дійсної поставки товарів за накладними та відсутності їх оплати з боку позивача відповідач вправі вимагати проведення такої оплати саме за поставлений ним товар.

З вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що між сторонами відсутні господарські зобов`язання або укладені конклюдентні договори, у зв`язку з чим набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Оскільки відповідачем в добровільному порядку повернуто позивачу 342366,00 грн. із перерахованої суми в розмірі 491895,00 грн., до стягнення з ФОП Ковальчук Л.В. підлягає 149529,00 грн. безпідставно отриманих коштів, тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

Враховуючи положення ч.1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідач 14.05.2019 року подав заяву про застосування строків позовної давності.

Згідно частини 1 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 5 статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Отже, початок перебігу строку позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Матеріалами справи стверджується, що перерахування позивачем відповідачу коштів відбулося протягом грудня 2017 року - лютого 2018 року, з чого трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом не сплив. Твердження відповідача щодо річного строку позовної давності є безпідставним та необґрунтованим, оскільки спір в даному спорі не стосується недоліків проданого товару.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача 149529,00 грн. безпідставно отриманих коштів, в визнані недійсними платіжних доручень №№2822 від 28.02.2018 року та 1826 від 19.01.2018 року слід відмовити.

Частина 1 статті 123 ГПК України унормовує, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам, тобто, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2242, 93 грн. судового збору за позовну вимогу майнового характеру.

Відповідно ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідач просить суд стягнути з позивача понесені ним витрати на правову допомогу адвоката.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 16 ГПК України).

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 16 ГПК України).

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Матеріалами справи стверджується, що 27.03.2019 року між адвокатом Мазуркевич О.С. (адвокат) та ФОП Ковальчук Л.В. укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат зобов`язався за дорученням клієнта надавати правову допомогу за окремими дорученнями клієнта. Бажаний результат полягає у представництві прав та інтересів клієнта в правоохоронних, податкових органах та суді справа №924/172/19. У п. 4.2. договору від 27.03.2019 року передбачено, що гонорар адвоката визначається окремою угодою.

Як вбачається із розрахунку вартості надання правової допомоги, загальна вартість наданих адвокатом послуг склала 15022,80 грн.

16.05.2019 року між адвокатом Мазуркевич О.С. та ФОП Ковальчук Л.В. укладено угоду про виплату гонорару відповідно до угоди про надання правової допомоги у господарському процесі, за умовами якої відповідачем у даній справі взято на себе зобов`язання з перерахунку адвокату Мазуркевич О.С. гонорару за надання правової допомоги у господарському процесі по справі №924/173/19 в розмірі 15022,80 грн.

На виконання умов договору та додаткової угоди 16.05.2019 року відповідач перерахував адвокату 15022,80 грн. згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №5.

Для відшкодування стороні витрат по оплаті послуг адвоката за договором про надання правової допомоги необхідним є як факт їх надання позивачу, так і те, що зміст наданих послуг є необхідним для розгляду справи у господарському суді.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас, для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (наприклад, рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04, п. 269).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі №910/8443/17, від 11.05.2018 р. та практиці Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015р., п. п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009р., п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006р., п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р.

Пленум Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" також роз`яснив, що оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Проаналізувавши обставини справи, оцінивши необхідність вчинених адвокатом дій, з огляду на положення договору про надання правової допомоги від 27.03.2019 року, яким охоплюються не тільки дії в господарському суді Хмельницької області у справі №924/173/19, суд вважає розумними витрати на правову допомогу адвоката в даній справі в розмірі 9000,00 грн.

Частиною 4 статті 129 ГПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивачем заявлено три позовних вимоги, в задоволенні двох з яких судом відмовлено, суд вважає за вірне покласти на позивача 2/3 витрат на правову допомогу адвоката, понесену відповідачем.

Окрім того, частина 11 ст. 129 ГПК України надає право суду, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки з відповідача підлягає відшкодуванню на користь позивача 2242, 93 грн. судових витрат у вигляді сплаченого судового збору, а з позивача - відшкодуванню на користь відповідача 6000,00 грн. судових витрат у вигляді витрат на правничу професійну допомогу, суд приходить до висновку про доцільність застосування ч. 11 ст. 129 ГПК України та звільнення відповідача від обов`язку сплачувати позивачу 2242,93 грн. витрат по сплаті судового збору, натомість, стягнення з позивача на користь відповідача решти понесених ним судових витрат в розмірі 3757,07 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 20, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

позов державного підприємства "Славутське лісове господарство", м. Славута Хмельницької області до фізичної особи-підприємця Ковальчук Лесі Володимирівни, с. Берездів Славутського району Хмельницької області про визнання недійсним платіжного доручення №2822 від 28.02.2018 року; визнання недійсним платіжного доручення №1826 від 19.01.2018 року; стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 149 529,00 грн., задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Ковальчук Лесі Володимирівни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь державного підприємства «Славутське лісове господарство» (30000, Хмельницька область, м. Славута, вул. Кузовкова, 1, код 00993314) 149529,00 грн. (сто сорок дев`ять тисяч п`ятсот двадцять дев`ять грн. 00 коп.) безпідставно отриманих коштів.

Видати наказ.

В позові про визнання недійсним платіжного доручення №2822 від 28.02.2018 року; визнання недійсним платіжного доручення №1826 від 19.01.2018 року відмовити.

Стягнути з державного підприємства «Славутське лісове господарство» (30000, Хмельницька область, м. Славута, вул. Кузовкова, 1, код 00993314) на користь фізичної особи-підприємця Ковальчук Лесі Володимирівни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) 3757,07 грн. (три тисячі сімсот п`ятдесят сім грн. 07 коп.) витрат на правову допомогу адвоката.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.05.2019 року.

Суддя М.В. Музика

Веб-адреса рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua/.

Віддрук. у 3 прим.: 1 - до справи; 2 - позивачу (30000, Хмельницька область, м. Славута, вул. Кузовкова, 1) - рек. з пов. про вручення; 3 - відповідачу (30053, Хмельницька область, Славутський район, с. Берездів, вул. Шевченка, 9А) - рек. з пов. про вручення