ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2019 р. Справа№ 911/2288/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Кравчука Г.А.

секретар судового засідання: Денисюк І.Г.

за участю представників

позивача: Гурський М.Р.;

відповідача: Жменяк Ю.Ю.;

третьої особи: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Ірпінської міської ради

на рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2019

у справі №911/2288/18 (суддя Лилак Т.Д.)

за позовом Ірпінської міської ради

до Приватного підприємства інженерно-будівельного центру

"Споруда"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Київській області

про стягнення 306 367,38 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ірпінська міська рада (далі за текстом - позивач) звернулася до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Приватного підприємства інженерно-будівельний центр "Споруда" (далі за текстом - відповідач) 306 367,38 грн. заборгованості з орендної плати за землю, з урахуванням пені, за договором оренди земельної ділянки №44 від 04.06.2008, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач у встановленому договором оренди землі порядку, розмірах та строки не сплачує орендну плату за земельну ділянку. Несплата відповідачем орендної плати згідно з умовами укладеного між сторонами договору та вимог чинного законодавства України призводить до порушення прав орендодавця щодо своєчасного отримання орендної плати за користування земельною ділянкою, яка перебуває у власності територіальної громади міста Ірпінь в особі позивача, та до втрат місцевого бюджету.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про передчасне звернення позивача до суду, оскільки у Державному земельному кадастрі відсутні відомості про спірну земельну ділянку.

Рішенням Господарського суду Київської області від 07.02.2019 у справі №911/2288/18 в задоволені позову відмовлено повністю.

Вказане судове рішення мотивоване тим, що підставою для нарахування орендної плати є дані Державного земельного кадастру, у тому числі, з відомостями щодо належного землекористувача, однак спірна земельна ділянка відсутня в Державному земельному кадастрі, а за відсутності таких відомостей у відповідача немає правових підстав для сплати орендної плати за цю земельну ділянку. Також суд зазначив про те, що позивач обрав невірний спосіб захисту, заявивши позов про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати, правові підстави здійснення якої не настали, оскільки він повинен був звернутися з вимогою про відшкодування збитків у виді неодержаних доходів (орендної плати за землю).

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2019 у справі №911/2288/18 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- судом було акцентовано увагу на питанні нормативно-грошової оцінки, тоді як предметом позову є договірні відносини сторін, існування яких відповідачем не заперечується і які відповідач не бажає припиняти, хоча і ухиляється від виконання своїх зобов'язань по сплаті орендних платежів;

- при здійсненні розрахунку заборгованості, фінансовим управлінням Ірпінської міської ради було кумулятивно застосовано коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель відповідно до даних Дежгеокадастру станом на 12.01.2018;

- відповідач надав витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 19.03.2018, в якому інформація відсутня, але вказаний витяг не є предметом позову та не використовувався при здійсненні розрахунку заявленої до стягнення заборгованості;

- укладений між сторонами договір та додаткова угода до нього є чинними, у встановленому порядку недійсними не визнавалися, а тому підлягають виконанню сторонами.

Відповідач у відзиві на позов та додаткових поясненнях підтримав свою позицію по суті спору, висловлену у місцевому господарському суді, зазначивши про відсутність у нього підстав для сплати позивачу орендної плати. На думку відповідача, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, у зв'язку з чим скарга задоволенню не підлягає.

Позивач у відповіді на відзив на апеляційну скаргу заперечував проти посилання відповідача на правильність оскаржуваного рішення, посилаючись на ухилення відповідача від виконання своїх договірних зобов'язань по сплаті орендних платежів на користь позивача та відмови у припиненні дії укладеного між сторонами договору. Також позивач зазначив про те, що він звернувся за захистом свого права власності на спірну земельну ділянку шляхом подання до прокуратури Київської області заяви про кримінальне правопорушення, по якій було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000419 та №0000420 про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч.2 ст. 366 КК України, за фактом зловживання службовим становищем та службового підроблення службовими особами управління Держгеокадастру в м. Ірпінь, а також за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Головного управління Держгеокадастру у Київській області, що спричинили тяжкі наслідки. На даний час по вказаним кримінальним провадженням триває розслідування.

14.05.2019 на адресу суду надійшло клопотання відповідача про витребування від Головного управління Держегеокадастру у Київській області доказів, а саме витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що державний реєстратор Головного управління Держегеокадастру у Київській області відмовив у наданні такого витягу на запит відповідача, у зв'язку з чим останній оскаржив таку відмову, подавши позов до Київського окружного адміністративного суду. Рішенням від 14.03.2019 у адміністративній справі №810/4595/18 державного реєстратора зобов'язано повторно розглянути звернення відповідача, але на даний час вказана заява відповідача ще не розглянута.

Колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання відповідача як такого, що подане без дотримання вимог ст. ст. 80, 81 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) щодо порядку і строків звернення з клопотанням про витребування доказів.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з урахуванням додаткових пояснень до неї, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2019 у справі №911/2288/18 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яки заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третьої особи в судові засідання не була визнана обов'язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та третьої особи про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у відсутності представника третьої особи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

04.06.2008 між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, укладено договір оренди земельної ділянки №44 (далі - Договір оренди), за умовами якого (п.п.1 2, 5) орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 3,0000 га для будівництва котеджного комплексу та організації зони відпочинку, яка знаходиться у м. Ірпінь, мікрорайон «Стоянка». Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 1 274 684,00 грн.

Договір укладено на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк (п.8 Договору оренди).

29.04.2014 між сторонами укладено угоду до Договору оренди, згідно з якою внесено зміни до умов договору, зокрема:

- цільове призначення земельної ділянки: для будівництва житлового комплексу та організації зони відпочинку;

- орендна плата встановлюється у розмірі 4% від нормативної грошової оцінки землі. Грошова оцінка земельної ділянки, згідно з довідкою управління Держземагенства в м. Ірпінь №74 від 25.01.2014 складає 1 965 688,66 грн. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в сумі 78 627,55 грн. в рік (вказана сума може змінюватися при умові проведення індексації) на рахунок орендодавця;

- строк дії договору оренди продовжено до 04.06.2023;

- сума орендної плати за землю уточнюється щороку станом на 1 січня на коефіцієнт індексації грошової оцінки земельної ділянки без внесення змін та доповнень до договору. Орендна плата вноситься щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

За твердженням позивача станом на 01.08.2018 за відповідачем обліковується заборгованість з орендної плати у загальній сумі 272 396,80 грн., а саме: за 2016 рік у розмірі 88 838,79 грн., за 2017 рік - 96 540,66 грн., з січня по липень 2018 року - 87 017,35 грн.

Позивач звертався до відповідача з листами №01-24/3210/10 від 23.11.2017 року та №01-24/2643 від 23.08.2018, в яких повідомляв про наявність боргу та просив його погасити. Однак звернення позивача було залишено відповідачем без належного реагування, борг сплачено не було.

Спір у даній справі стосується з'ясування питання про належного виконання сторонами умов Договору оренди і ,як наслідок, наявності чи відсутності боргу та підстав для застосування до орендаря штрафних санкцій.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України).

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ст. 762 ЦК України).

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (ст. ст. 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, є порушенням зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 ЦК України).

Статтею 21 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Згідно зі ст. 288 ПК України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, платником орендної плати є орендар земельної ділянки, об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» однією з істотних умов договору оренди землі є об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки).

З наданого до матеріалів справи плану землекористування відповідача та кадастрового плану вбачається, що передана в оренду відповідачу земельна ділянка має кадастровий номер НОМЕР_1.

Згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, за кадастровим номером НОМЕР_1 земельна ділянка в Державному земельному кадастрі відсутня, у зв'язку з чим місцевий господарський суд дійшов висновку, що за відсутності вказаних відомостей у Державному земельному кадастрі у відповідача відсутні правові підстави для сплати орендної плати за спірну земельну ділянку. Також суд зазначив про те, що позивач обрав невірний спосіб захисту, заявивши позов про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати, правові підстави здійснення якої не настали, оскільки він повинен був звернутися з вимогою про відшкодування збитків у виді неодержаних доходів (орендної плати за землю).

Колегія суддів не погоджується з такими підставами для відмови у позові, виходячи з наступного.

Так, поза увагою місцевого господарського суду залишено пояснення відповідача та наданий ним до матеріалів справи висновок експерта від 29.11.2018 №1977/2232/2233/2234/2235/18-25, складений за результатами проведення земельно-технічного дослідження, про те, що на передану відповідачу в оренду земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 накладаються земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2.

З наданих представниками сторін у судовому засіданні 14.05.2019 пояснень, колегією суддів встановлено, що передану відповідачу в оренду земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 було поділено на чотири ділянки, яким присвоєно кадастрові номери НОМЕР_2 та передано у власність іншим особам.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна:

- земельна ділянка площею 0,6 га (кадастровий номер НОМЕР_2) зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 (запис про право власності здійснений 08.08.2016, державну реєстрацію земельної ділянки 02.08.2016 здійснило Управління Держгеокадастру у м. Ірпені Київської області);

- земельні ділянки площею 0,5525 га (кадастровий номер НОМЕР_3), площею 1,3 га (кадастровий номер НОМЕР_2), площею 0,2 га (кадастровий номер НОМЕР_4) зареєстрована на праві приватної власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Будінвест Еліт Груп» (запис про право власності здійснений 20.09.2016, державну реєстрацію земельної ділянки 07.04.2016 здійснило Управління Держгеокадастру у м. Ірпені Київської області). Підставою виникнення права власності на вказані три земельні ділянки зазначено акт приймання-передачі нерухомого майна б/н від 12.09.2016, виданий Товариством з обмеженою відповідальністю «Статус Строй Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будінвест Еліт Груп»; рішення Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус Строй Груп» від 12.09.2016 про передачу майна до статутного капіталу; рішення Товариства з обмеженою відповідальністю «Будінвест Еліт Груп» від 12.09.2016 про прийняття майна до статутного капіталу.

На запит позивача Головним управлінням ДФС у Київській області надано відповідь, згідно з якою:

- за Товариством з обмеженою відповідальністю «Будінвест Еліт Груп» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обліковуються земельні ділянки за кадастровими номерами НОМЕР_4, які перебувають у власності з 20.09.2016. Назване товариство за 2016-2019 роки своєчасно подало податкові декларації з плати за землю та сплатило у повному обсязі податкове зобов'язання відповідно до поданих податкових декларацій, податковий борг станом на 11.05.2019 відсутній;

- відомості щодо наявності у власності Костин Т.С. земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2 були занесені у інформаційні системи ДФС у 2019 році. В автоматичному режимі програмним забезпеченням сформовано податкові повідомлення-рішення від 26.02.2019 загальною сумою 175,77 грн. за 2019 рік та на суму 424,78 грн., що відповідає зобов'язанням за 2016-2018 роки.

З наведеного слідує, що спірну земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 комунальної форми власності, яку передано в оренду відповідачу, у 2016 році було розділено на чотири окремих земельних ділянки, яким присвоєно кадастрові номери НОМЕР_3 та зареєстровано на праві приватної власності одну з ділянок за Костиною Тетяною Сергіївною, а решту три ділянки - за Товариством з обмеженою відповідальністю «Статус Строй Груп», яке в подальшому передало їх до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будінвест Еліт Груп».

Тобто, з 2016 року змінився власник спірної земельної ділянки і, відповідно, форма власності.

Колегією суддів враховано посилання позивача на відкриті за його заявами кримінальні провадження №0000419 та №0000420 про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч.2 ст. 366 КК України, за фактом зловживання службовим становищем та службового підроблення службовими особами управління Держгеокадастру в м. Ірпінь, а також за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Головного управління Держгеокадастру у Київській області, що спричинили тяжкі наслідки. Однак докази, які б свідчили про скасування вищезгаданих реєстраційних записів щодо власника земельних ділянок, встановлення неправомірності вибуття земельних ділянок з власності територіальної громади міста Ірпеня, притягнення до відповідальності винних осіб, тощо відсутні.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

В п.37 Договору оренди передбачено, що перехід права власності на земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Однак сторонами жодних дій щодо зміни (розірвання) Договору оренди не вчинялося, тоді як, виходячи зі змісту ст. 4 Закону України «Про оренду землі», з 2016 року (дата реєстрації права приватної власності на землю) позивач втратив статус орендодавця земельної ділянки, яка є об'єктом оренди за укладеним з позивачем договором, а відтак у нього відсутнє право вимагати сплати відповідачем орендних платежів на свою користь.

Місцевим господарським судом вказані обставини не були прийняті до уваги, що свідчить про неповне з'ясування обставин справи та невірне застосування норм законодавства.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржникові було надано відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин з огляду на приписи матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Колегія суддів погоджується з правильністю висновку місцевого господарського суду щодо відмови у позові, але вважає за необхідне змінити його мотивувальну частину, виклавши її в редакції даної постанови.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують суті оскаржуваного рішення місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Ірпінської міської ради залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2019 у справі №911/2288/18 змінити шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

3. В решті рішення залишити без змін.

4. Матеріали справи №911/2288/18 повернути Господарському суду Київської області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у порядку і строки, встановлені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 20.05.2019.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

Г.А. Кравчук