ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"13" травня 2019 р.

м. Одеса

Справа № 916/584/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Степанової Л.В.

при секретарі судового засідання Топольницькій Б.П.

за участю представників сторін:

від позивача: Дацко В.А. за довіреністю;

від відповідача: не з’явився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АМАКО УКРАЇНА» до відповідача  Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧО-КОМЕРЦІЙНА ФІРМА «УКРАЇНА» про  стягнення 26771,36грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АМАКО УКРАЇНА» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧО-КОМЕРЦІЙНА ФІРМА «УКРАЇНА» 26771,36грн.

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «АМАКО УКРАЇНА» посилається на неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧО-КОМЕРЦІЙНА ФІРМА «УКРАЇНА» умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу №13594/350280 від 27.02.2018р. щодо своєчасної оплати отриманого товару.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.03.2019р. було відкрито провадження у справі №916/584/19, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду по суті на 09.04.2019р. о 11:40.

В судовому засіданні від 09.04.2019р. будо оголошено перерву по 23.04.2019р. о 10:20, про що зазначено у протоколі судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.04.2019р. викликано сторін у судове засідання на 23.04.2019р. о 10:20.

В судовому засіданні від 23.04.2019р. будо оголошено перерву по 13.05.2019р. о 11:30, про що зазначено у протоколі судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.04.2019р. викликано сторін у судове засідання на 13.05.2019р. о 11:30.

В судовому засіданні від 13.05.2019р. було оголошено вступну та резолютивну частину рішення по справі №916/584/19.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

27.02.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «АМАКО УКРАЇНА» (позивач, Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧО-КОМЕРЦІЙНА ФІРМА «УКРАЇНА» (відповідач, Покупець) укладено договір поставки №13594/350280 (далі договір) відповідно до умов якого Постачальник зобов’язується протягом дії договору поставляти Покупцю запасні частини для господарської та будівельної техніки та обладнання, комерційних автомобілів, причепів, автохімію, мастила, покришки, супутні товари для вищезазначеної техніки за його замовленнями окремим партіями, за цінами, в асортименті (за номенклатурою) та кількості, що остаточно погоджуються сторонами в накладних або додатках до цього договору, які є невід’ємною частиною договору, а Покупець зобов’язується приймати товар та оплачувати його на встановлених договором умовах (п.1.1. договору).

Відповідно до п.5.1. договору Покупець зобов’язаний здійснити оплату товару на умовах 100% передплати за замовлену партію товару згідно рахунку Постачальника. Рахунок підлягає оплаті протягом 3 банківських днів з дати його виставлення.

Пунктом 5.2. сторони встановили, що при проведенні поставки з відстроченням оплати, про що сторони укладають додаток до договору, Покупець зобов’язаний оплатити вартість такого товару після його поставки, в строк, зазначений у відповідному додатку до договору.

Згідно п.5.3. договору розрахунок проводиться шляхом перерахування суми вартості товару в безготівковому порядку в гривнях на поточний рахунок Постачальника.

Пунктом 10.3. договору сторони встановили, що при простроченні товару, який поставлено без попередньої оплати, Покупець зобов’язаний сплатити Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення від вартості неоплаченого товару за відповідною накладною за кожен день прострочення

До договору було укладено Додаток №1 від 27.02.2018р., відповідно до умов якого сторонами здійснювалась поставка товару та розрахунки за нього. Відповідно до п.2 зазначеного Додатку до договору - він діє до 31.12.2018 року, а в частині взаєморозрахунків між сторонами - до повного взаєморозрахунку Сторін.

Пунктом 1.9. Додатку №1 від 27.02.2018 року до договору передбачено, що всі оплати від Покупця зараховуються наступним чином: у першу чергу погашається сума нарахованих відсотків за товарний кредит, в другу чергу - погашення вартості товару, при цьому спочатку оплачується товар, який був відвантажений раніше, в третю - авансові платежі та попередня оплата за нові поставки.

Як вказує позивач, станом на день подання позовної заяви неоплаченим залишається товар на суму 23359,63грн. за видатковими накладними №0-001786/350280 від 12.10.2018р. на суму 8533,80грн. та №0-001844/350280 від 30.10.2018р. на суму 14 825,83грн. Факт приймання відповідачем товару згідно із вказаними накладними підтверджується підписами уповноважених осіб та керівника відповідача, актом звірки взаємних розрахунків та довідкою №13594 від 19.02.2019р., виданою бухгалтерією ТОВ «АМАКО УКРАЇНА», якою засвідчено що всі вищенаведені операції обліковуються та відображені в бухгалтерському та податковому обліку підприємств. Також проведені операції підтверджуються податковою накладною №53136 від 12.10.2018р. з квитанцією про реєстрацію податкової накладної в ЄРПН за № - поставка Товару від 12.10.2018р. на суму 8533,80грн. та податковою накладною №56444 від 30.10.2018р. з квитанцією про реєстрацію податкової накладної в ЄРПН за № - поставка Товару від 30.10.2018р. на суму 14 825,83грн.

Позивач зазначає, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою оплатити вартість поставленого товару, але всі вимоги залишились без задоволення. Зокрема, на адресу відповідача було відправлено претензію від 29.01.2019р. №4111 із вимогою здійснити оплату вартості отриманого товару, яка також залишилась без відповіді та задоволення.

Таким чином, як стверджує позивач станом на сьогоднішній день існує заборгованість відповідача перед позивачем з оплати вартості товару, поставленого відповідно до договору №13594/350280 від 23.02.2018 року, в розмірі 23359,63грн.

За неналежне виконання умов договору щодо своєчасної оплати поставленого товару, позивач нарахував відповідачу пеню у сумі 1866,21грн. за період 01.12.2018р. по 19.02.2019р.

Крім того позивачем нараховано відповідачу 3% річних у сумі 155,52грн. за період з 01.12.2018р. по 19.02.2019р. та інфляційні витрати у сумі 422,34грн. за період 01.12.2018р. по 19.02.2019р.

Враховуючи викладене, позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідача 23359,63грн. основного боргу, 1866,21грн. пені, 155,52грн. 3% річних, 422,34грн. інфляційних витрат.

Відповідач в засідання суду не з’явився, відзиву на позов не надав, своїм правом на захист не скористався.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу  України, цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов’язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов’язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до  ст. 175 Господарського процесуального кодексу України  майново-господарськими визнаються цивільно-правові  зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин     при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана     сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої     сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має     право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються     Цивільним кодексом України     з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності зі  статтею 265 Господарського кодексу України   за договором поставки одна сторона  постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України  про договір купівлі-продажу.

У відповідності до  статті 655 Цивільного кодексу України  за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що 27.02.2018р. між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки №13594/350280 відповідно до умов якого позивач зобов’язався протягом дії договору поставляти позивачу запасні частини для господарської та будівельної техніки та обладнання, комерційних автомобілів, причепів, автохімію, мастила, покришки, супутні товари для вищезазначеної техніки за його замовленнями окремим партіями, за цінами, в асортименті (за номенклатурою) та кількості, що остаточно погоджуються сторонами в накладних або додатках до цього договору, які є невід’ємною частиною договору, а позивач зобов’язався приймати товар та оплачувати його на встановлених договором умовах.

До договору було укладено Додаток №1 від 27.02.2018р., відповідно до умов якого сторонами здійснювалась поставка товару та розрахунки за нього. Відповідно до п.2 зазначеного Додатку до договору - він діє до 31.12.2018 року, а в частині взаєморозрахунків між сторонами - до повного взаєморозрахунку Сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, на виконання умов договору та Додатку №1, було поставлено відповідачу товар зокрема за видатковими накладними №0-001786/350280 від 12.10.2018р. на суму 8533,80грн. та №0-001844/350280 від 30.10.2018р. на суму 14 825,83грн.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно до  ст. 193 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується зі ст.ст. 525,  526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст. 525 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом, станом на день розгляду справи відповідач за отриманий товар не розрахувався та під час розгляду справи не надав належних доказів спростовуючих позовні вимоги.

Суд, перевіривши розрахунок заборгованості позивача, вважає його правильним та зазначає, що стягненню з відповідача за договором поставки №13594/350280 від 27.02.2018р. підлягають 23359,63грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 1866,21грн. за період 01.12.2018р. по 19.02.2019р. слід зазначити наступне.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, виходячи з матеріалів справи, відповідач виконав свої зобов’язання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання). За приписами ст. 612 цього ж Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського Кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб’єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

За приписами ст. 230 Господарського кодексу України учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання штрафні (господарські) санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня). Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 10.3 договору сторони встановили, що при простроченні оплати товару, який поставлено без попередньої оплати, чи наданих послуг, Покупець зобов’язаний сплатити Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, від вартості неоплаченого товару (товарів) за відповідною накладною за кожен день прострочення, якщо інша відповідальність не передбачена в додатку (додатках) до цього договору.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у сумі 1866,21грн. за період 01.12.2018р. по 19.02.2019р., вважає його правильним та зазначає, що стягненню з відповідача підлягає пеня у сумі 1866,21грн. за період 01.12.2018р. по 19.02.2019р.

Щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 155,52грн. за період з 01.12.2018р. по 19.02.2019р. та інфляційні витрати у сумі 422,34грн. за період 01.12.2018р. по 19.02.2019р. слід зазначити наступне.

Відповідно до  статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних у сумі 155,52грн. за період з 01.12.2018р. по 19.02.2019р., вважає його правильним та зазначає, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних у сумі 155,52грн. за період з 01.12.2018р. по 19.02.2019р.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних витрат у сумі 422,34грн. за період 01.12.2018р. по 19.02.2019р., вважає його правильним та зазначає, що стягненню з відповідача підлягають інфляційні витрати у сумі 422,34грн. за період 01.12.2018р. по 19.02.2019р.

Відповідно до ст.3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно  ст. 73 Господарського процесуального кодексу України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 79  Господарського процесуального кодексу України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, а також оцінюючи надані документальні докази в їх сукупності, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АМАКО УКРАЇНА» про стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧО-КОМЕРЦІЙНА ФІРМА «УКРАЇНА» 26771,36грн. у тому числі 23359,63грн. основного боргу, 1866,21грн. пені, 155,52грн. 3% річних, 422,34грн. інфляційних витрат, обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1921,00грн. покласти на відповідача відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 86,  129, ст.ст. 232-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АМАКО УКРАЇНА» про стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧО-КОМЕРЦІЙНА ФІРМА «УКРАЇНА» 26771,36грн. у тому числі 23359,63грн. основного боргу, 1866,21грн. пені, 155,52грн. 3% річних, 422,34грн. інфляційних витрат – задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧО-КОМЕРЦІЙНА ФІРМА «УКРАЇНА» (68150, Одеська область, Татарбунарський район, с. Дивізія, вул. Леніна, 102, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АМАКО УКРАЇНА» (08322, Київська область, Бориспільський район, с. Проліски, вул. Броварська, 2, ) 23359/двадцять три тисячі триста п’ятдесят чотири/грн., 63коп. основного боргу, 1866/одна тисяча вісімсот шістдесят шість/грн. 21коп. пені, 155/сто п’ятдесят п’ять/грн. 52коп. 3% річних, 422/чотириста двадцять дві/грн. 34коп. інфляційних витрат, 1921 /одна тисяча дев’ятсот двадцять одна/грн. 00коп. судового збору.

Наказ видати згідно зі ст. 327 ГПК України.

Повне рішення складено  15 травня 2019р.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя                                                                              Л.В. Степанова