РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2019Справа № 910/21865/16

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Івашіній Н.В., розглянувши у загальному позовному провадженні справу

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Львівгаз"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання недійсним одностороннього правочину

за участю представників:

від позивача: Волощук П.Ю. - представник за довіреністю № 007Др-26-0119 від 02.01.2019

від відповідача: Бернацька О.В. - представник за довіреністю № 14-30 від 18.01.2019 р.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулось Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" (далі - ПАТ "Львівгаз", позивач) з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - ПАТ "НАК "Нафтогаз України", відповідач) про визнання недійсним одностороннього правочину.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач заявою № 26-7152/1.2-16 від 20.10.2016 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог безпідставно здійснив зарахування заборгованості у сумі 2 575 213,33 грн., стягнутої із ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на користь ПАТ "Львівгаз" судовим рішенням господарського суду міста Києва у справі 910/3550/16, що набрало законної сили, у рахунок часткового погашення зустрічної заборгованості ПАТ "Львівгаз" перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України" згідно з ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 19.07.2016 р. у справі № 914/4192/15 на суму 7 911 859,82 грн.

Таке зарахування однорідних вимог позивач вважає неправомірним у зв`язку із тим, що заборгованість ПАТ "Львівгаз" у сумі 7 911 859,82 грн. на час вчинення спірного правочину була відсутня. У позові ПАТ "Львівгаз" просить визнати недійсним односторонній правочин ПАТ "НАК "Нафтогаз України", оформлений заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог № 26-7152/1.2-16 від 20.10.2016 р.

Провадження за вказаними позовними вимогами було порушено ухвалою господарського суду міста Києва від 30.11.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.03.2017 р. провадження у даній справі зупинялось до набрання законної сили рішенням господарського суду Львівської області по справі № 914/3013/16 за позовом ПАТ "НАК "Нафтогаз України" до ПАТ "Львівгаз" про визнання недійсним одностороннього правочину ПАТ "Львівгаз", оформленого заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог № 02-09/16-07 від 06.09.2016 р.

У зв`язку з набранням законної сили рішенням у пов`язаній справі, а також, керуючись положеннями Господарського процесуального кодексу України у новій редакції (чинній з 15.12.2017 р.), ухвалою господарського суду міста Києва від 19.11.2018 р. провадження у даній справі було поновлено, розгляд вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, сторонам надана можливість для реалізації ними своїх процесуальних прав та обов`язків у даному спорі.

У строк, встановлений законом, відповідач надав суду відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечив, вважав їх необґрунтованими.

У судовому засіданні представник позивача підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача під час розгляду справи по суті проти задоволення позову заперечив, вказав на відсутність передбачених законом підстав для визнання одностороннього правочину недійсним, також зазначив, що заборгованість ПАТ "Львівгаз" у сумі 7 911 859,82 грн. не погашена і грошові зобов`язання позивача за наказом господарського суду Львівської області по справі № 914/4192/16 залишились не виконаними. Просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, розглянувши заяви учасників справи по суті, заслухавши пояснення та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з урахуванням наступного.

Установлено, що 31.01.2013 між ПАТ "Львівгаз" (покупець) та ПАТ НАК "Нафтогаз України" (продавець) був укладений договір купівлі - продажу природного газу № 13-412-ПР (далі - договір № 13-412-ПР від 31.01.2013 р.). Відповідно до умов цього договору продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити газ на умовах договору. Газ, що передається за договором використовується покупцем виключно для подальшої реалізації промисловим споживачам та іншим суб`єктам господарювання, які є кінцевими споживачами газу (п. .2).

У зв`язку із порушенням покупцем (ПАТ "Львівгаз") умов указаного договору № 13-412-ПР від 31.01.2013 р. постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 р. у справі № 914/4192/16, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду від 07.12.2016 р., з ПАТ "Львівгаз" було стягнуто на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" заборгованість у сумі 7 911 859,82 грн., яка складається із інфляційних втрат у сумі 6 647 909, 83 грн, 3 % річних в сумі 1 147 025, 95 грн. та судового збору у сумі 116 924, 04 грн. Виконання постанови Львівського апеляційного господарського суду від 19.07.2016 р. у справі № 914/4192/16, за заявою ПАТ "Львівгаз" було відстрочено ухвалою господарського суду Львівської області від 19.07.2016 р. терміном на 2 місяці.

Також встановлено, що 21.01.2013 р. між ПАТ "Львівгаз" (газорозподільне підприємство) та ПАТ НАК "Нафтогаз України" (замовник) був укладений інший договір - на розподіл природного газу № 14/979/13 (далі - договір № 14/979/13 від 21.01.2013 р.). Відповідно до умов цього договору газорозподільне підприємство зобов`язується у 2013 році та у січні 2014 року (відповідно до змін, внесених додатковою угодою № 4 від 25.12.2013 р.) надати замовнику послугу з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об`єктів замовника або його споживачів відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін. Замовник, зобов`язується сплатити газорозподільному підприємству вартість послуги з транспортування природного газу ГРМ у розмірі, строки та порядку, передбаченими умовами договору (п. 2.2 договору № 14/979/13 від 21.01.2013 р.).

У зв`язку із порушенням замовником (ПАТ НАК "Нафтогаз України") умов указаного договору № 14/979/13 від 21.01.2013 р. рішенням господарського суду міста Києва від 21.04.2016 р. у справі № 910/3550/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.08.2016 р., з ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на користь ПАТ "Львівгаз" була стягнута заборгованість у сумі 2 575 213,33 грн., яка складається з інфляційних втрат у розмірі 2 174 955,22 грн., 3 % річних у розмірі 362 200,77 грн. та судових витрат у розмірі 38 057,34 грн.

Таким чином, вищевказаними судовими рішеннями була встановлена наявність заборгованості: у ПАТ "Львівгаз" перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за договором № 13-412-ПР від 31.01.2013 р. - у сумі 7 911 859,82 грн.; та заборгованість у ПАТ "НАК "Нафтогаз України" перед ПАТ "Львівгаз" за договором № 14/979/13 від 21.01.2013 р. - у сумі 2 575 213,33 грн.

Як свідчать матеріали справи, 26.10.2016 р. ПАТ "НАК "Нафтогаз України" надіслало на адресу ПАТ "Львівгаз" заяву № 26-7152/1.2-16 від 20.10.2016 р. про припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог ПАТ "Львівгаз" за рішенням господарського суду міста Києва від 21.04.2016 р. у справі № 910/3550/16 (предмет розгляду договір № 14/979/13 від 21.01.2013 р.) на суму 2 575 213,33 грн., та частини вимог ПАТ "НАК "Нафтогаз України" до ПАТ "Львівгаз" за постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 р. у справі № 914/4192/16 (предмет розгляду договір № 13-412-ПР від 31.01.2013 р.) на таку ж суму заборгованості - 2 575 213,33 грн. (загальна сума стягнення 7 911 859,82 грн.).

Позивач, заперечуючи проти проведення такого зарахування вимог на суму 2 575 213,33 грн., зазначає, що до звернення ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 26.10.2016 р. із заявою № 26-7152/1.2-16 від 20.10.2016 р., заборгованість на суму 7 911 859,82 грн. у ПАТ "Львівгаз" була відсутня, оскільки попередньо між сторонами було здійснене зарахування зустрічних однорідних вимог на вказану суму за заявою ПАТ "Львівгаз" № 02-09/16-07 від 06.09.2016 р., про що було повідомлено ПАТ "НАК "Нафтогаз України".

Вирішуючи спір по суті та перевіряючи доводи сторін, господарський суд виходив з наступного.

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вже зазначалось, позивач вважає, що на час звернення ПАТ "НАК "Нафтогаз України" із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог, у ПАТ "Львівгаз" відсутні невиконані грошові зобов`язання перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України", а тому підстав для проведення зарахування за заявою № 26-7152/1.2-16 від 20.10.2016 р. немає, а відтак - односторонній правочин має бути визнаний недійсним.

Статтею 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до ч. 5 ст. 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Статтею 601 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є однією з форм припинення зобов`язання, внаслідок якого має місце індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора за рахунок майна/коштів боржника.

За таких обставин, заява ПАТ "НАК "Нафтогаз України" про зарахування зустрічних однорідних вимог № 26-7152/1.2-16 від 20.10.2016 р., наслідками якої є фактичне припинення зобов`язань, вказаних у цій заяві, є одностороннім правочином, який може бути оскаржений.

Позивач вказує на неможливісь проведення зарахування за вимогами, викладеними у заяві № 26-7152/1.2-16 від 20.10.2016 р. на суму 2 575 213,33 грн., оскільки під час виконавчого провадження з виконання постанови Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 р. у справі № 914/4192/15, ПАТ "Львівгаз" здійснило зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 7 911 859,82 грн., про що позивач повідомив ПАТ "НАК "Нафтогаз України" заявою № 02-09/16-07 від 06.09.2016 р.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що 06.09.2016 р. позивач направив ПАТ "НАК "Нафтогаз України" заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог № 02-09/16-07 (вих. № Лв-5101-16) від 06.09.2016 р., відповідно до якої ПАТ «Львівгаз» зарахувало наявну у нього кредиторську заборгованість перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» згідно наказу господарського суду Львівської області від 05.07.2016 р. у справі № 914/4192/15 на суму 7 911 859,82 грн., в рахунок погашення заборгованості ПАТ «НАК «Нафтогаз України» по пені у сумі 7 911 859,82 грн., нарахованої останньому ПАТ «Львівгаз» за порушення негрошового зобов`язання за договором поставки № 13-260-Н від 04.01.2013 р. (третє зобов`язання).

Тобто, внаслідок такого зарахування, на думку позивача, було припинене зобов`язання ПАТ «Львівгаз» перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за наказом господарського суду Львівської області від 05.07.2016 р. № 914/4192/15 в сумі 7 911 859,82 грн., а у ПАТ «НАК «Нафтогаз України» - перед ПАТ «Львівгаз» щодо сплати пені на таку ж суму за договором № 13-260-Н від 04.01.2013 р.

Проте, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (відповідач у даній справі), вважаючи вказане зарахування ПАТ «Львівгаз» зустрічних вимог за заявою № 02-09/16-07 від 06.09.2016 р. неправомірним та таким, що суперечить приписам ст.ст. 203, 601 ЦК України, звернувся до господарського суду Львівської області із позовом до ПАТ «Львівгаз» (справа № 914/3013/16) про визнання недійсним одностороннього правочину (заяви № 02-09/16-07 від 06.09.2016 р.). До набрання законної сили судовим рішенням у вказаній справі ухвалою господарського суду міста Києва від 16.03.2017 р. зупинялось провадження у даній справі.

За результатами розгляду позову ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у справі № 914/3013/16, рішенням господарського суду Львівської області від 25.01.2017 р. у його задоволенні було відмовлено. Однак, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 р., залишеною без змін постановою Верховного Суду від 05.07.2018 р., рішення господарського суду Львівської області від 25.01.2017 у справі № 914/3013/16 було скасоване та прийняте нове, яким позов ПАТ «НАК «Нафтогаз України» - задоволено, визнано недійсним односторонній правочин ПАТ «Львівгаз» про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог за заявою № 02-09/16-07 від 06.09.16 р.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, Львівський апеляційний господарський суд виходив з того, що заборгованість ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у вигляді пені на суму 7 911 859,82 грн. та заборгованість ПАТ «Львівгаз» у вигляді матеріальних втрат, нарахованих за ст. 625 ЦК України, не є однорідними вимогами за своєю правовою природою, при цьому заборгованість із пені - також не є безспірною. За таких обставин судом апеляційної інстанції був зроблений висновок, із яким погодився Верховний Суд, що оспорюваний правочин, а саме - заява ПАТ «Львівгаз» № 02-09/16-07 від 06.09.16 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог не відповідає вимогам ст. 601 ЦК України, ст. 203 ГК України, а тому була визнана недійсною.

У даній справі суд зазначає, що відповідно до 4 ст. 75 ГПК України встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, обставини не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, оскільки вищевказаним судовим рішенням у справі 914/3013/16, яке набрало законної сили, односторонній правочин - заява ПАТ «Львівгаз» № 02-09/16-07 від 06.09.16 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 7 911 859,82 грн. був визнаний недійсним, то фактичного зарахування вимог ПАТ «Львівгаз» перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на дану суму не відбулось.

Тобто, заборгованість ПАТ «Львівгаз» перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у сумі 7 911 859,82 грн., що була стягнута у вигляді інфляційної складової боргу та 3 % річних у справі № 914/4192/15, не є припиненою (сплаченою), а тому може бути предметом зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою ПАТ «НАК «Нафтогаз України» № 26-7152/1.2-16 від 20.10.2016 р.

Частиною 3 ст. 203 ГК України, положення якої кореспондуються з положеннями ст. 601 ЦК України, встановлено, що господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому). Допускаються випадки, так званого часткового зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. В такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Зарахуванням можуть бути припинені зобов`язання на будь-якій стадії їх існування, навіть після порушення виконавчого провадження щодо виконання одного із зустрічних зобов`язань.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Це означає, що достатньо заяви однієї сторони для проведення зарахування. Саме таким чином сформульовані положення господарського кодексу щодо припинення зарахуванням господарських зобов`язань (ч. 3 ст. 203 ГК України). Моментом припинення зобов`язань сторін у такому випадку є момент вчинення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог та її направлення кредитору (вказана позиція викладена Верховним Судом України у постанові № 910/25488/15 від 13.07.2017 р.).

Як вже встановлено судом, згідно з рішенням господарського суду міста Києва від 21.04.2016 р. у справі № 910/3550/16, яке набрало законної сили, ПАТ "Львівгаз" є кредитором, а ПАТ "НАК "Нафтогаз України" - боржником, і навпаки, за постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 р. у справі № 914/4192/16 ПАТ "Львівгаз" - боржником, а ПАТ "НАК "Нафтогаз України" є кредитором.

Суд приймає до уваги, що заборгованість, стягнута обома судовими рішеннями, разом із судовим збором, виникла, у зв`язку із невиконанням обома сторонами грошового зобов`язання, у зв`язку із чим з обох сторін стягнуті інфляційні втрати та 3 % річних. Отже, судом встановлено, що вимоги у сторін (ПАТ "Львівгаз" та ПАТ "НАК "Нафтогаз України") є зустрічними та однорідними, строк виконання яких вже настав. Отже, за висновком суду спірний правочин відповідає приписам ст. 601 ЦК України, не суперечить вимогам ст. 203 ЦК України та є правомірним.

Таким чином, зважаючи на проведений належним чином взаємозалік зустрічних однорідних вимог між ПАТ "Львівгаз" та ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на суму 2 575 213,33 грн., судом встановлено, що з 20.10.2016 р. заборгованість, стягнута з позивача постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 р. у справі № 914/4192/16, у ПАТ "Львівгаз" перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на вказану суму відсутня. Так само, у відповідача - ПАТ "НАК "Нафтогаз України" перед ПАТ "Львівгаз" з 20.10.2016 р. відсутня заборгованість за рішенням господарського суду міста Києва від 21.04.2016 р. у справі № 910/3550/16 на таку ж суму.

За приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснив, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Отже, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків саме на час укладення спірного правочину.

Суд, перевіривши наявність підстав для визнання одностороннього правочину (заяви ПАТ «НАК «Нафтогаз України» № 26-7152/1.2-16 від 20.10.2016 р.) недійсним, таких підстав не встановив, а позивач не довів суду їх наявність, тому суд приходить до висновку, що позов ПАТ "Львівгаз" задоволенню не підлягає.

За правилами ст. 129 ГПК України у разі відмови у позові судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-79, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання одностороннього правочину недійсним.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні в присутності представників сторін 7 травня 2019 року.

Повний текст рішення складений 20 травня 2019 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.