ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20.05.2019 Справа № 905/425/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Огороднік Д.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»

в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»

до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради

про стягнення заборгованості у розмірі 3925,40 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Предмет та підстави спору.

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про стягнення заборгованості у розмірі 3925,40 грн.

Позов обґрунтований тим, що рішенням господарського суду Донецької області у справі №905/2415/17, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 48198, 07 грн. Відповідач сплатив заборгованість за вказаним рішенням лише 10.05.2018, у зв`язку із чим позивач керуючись ст. 625 Цивільного кодексу України просить стягнути донараховані на суму основного боргу інфляційні втрати та 3% річних за період з 05.10.2017 по 09.05.2018.

Заперечення учасників процесу.

Згідно з позовною заявою та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради знаходиться за адресою: 84500, Донецька область, м. Бахмут, вул. Б. Горбатова, 57, .

Господарським судом Донецької області ухвала про відкриття провадження у справі №905/425/19 надіслана на адресу відповідача зазначену у позовній заяві. Поштове відправлення №329, в якому надсилалась ухвала суду від 21.03.2019 №905/425/19 отримано уповноваженим представником відповідача 28.03.2019.

За таких обставин, відповідач про відкриття провадження по справі №905/425/19 повідомлений належним чином.

Відповідач відзив на позов не надав, будь - яких інших заяв чи клопотань не подавав.

Хід розгляду справи та процесуальні дії.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 04.03.2019 вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

На виконання ухвали суду позивачем 19.03.2019 подано клопотання про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 21.03.2019 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі.

Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та заперечень, а позивачу для подання відповіді на відзив.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд

ВСТАНОВИВ:

Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин та перевірка їх доказами.

Рішенням господарського суду Донецької області від 14.12.2017 по справі №905/2415/17, яке залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 06.03.2018, позов Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про стягнення заборгованості у розмірі 48198,07 грн задоволено у повному обсязі.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду по справі № 905/2415/17 встановлено наступне.

Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» є оператором телекомунікацій і включений до реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації. Позивач надає телекомунікаційні послуги фізичним особам, в тому числі і тим, що мають визначені законодавством пільги з їх оплати.

Позивачем в період часу з грудня 2015 по листопад 2016 надавалися телекомунікаційні послуги Споживачам, що проживають на території м. Бахмут Донецької області, які мають право на відповідні пільги, передбачені чинним законодавством. На підтвердження означеного факту Позивачем протягом зазначеного періоду складалися щомісячні розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг, в яких вміщено переліки споживачів-пільговиків.

Вказані розрахунки видатків (акти форми 2-пільга) за період надання послуг з грудня 2015 по листопад 2016 надавалися на адресу Відповідача, факт направлення розрахунків видатків підтверджується описом вкладення до цінного листа та квитанцією Укрпошти від 04.09.2017.

Позивачем на адресу Відповідача направлено вимогу б/н від 01.09.2017 про сплату заборгованості за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян за період грудня 2015 по листопад 2016 у розмірі 48198,07 грн.

Сутність заявлених позовних вимог полягає у спонуканні Відповідача до примусової компенсації витрат на відшкодування витрат понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за період грудня 2015 по листопад 2016 на загальну суму 48198, 07 грн. При цьому, відсутність укладеного між сторонами договору на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням послуг зв`язку пільговим категоріям громадян, не впливає на обумовленість виникнення означених зобов`язань з положень законів України та відсутністю умови про обов`язковість укладення такого договору з положень законодавства, що узгоджується із ч.1 ст.174 Господарського кодексу України та ч.3 ст.11 Цивільного кодексу України та вірно було зазначено Позивачем у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян є обов`язком Позивача. Надання пільг ґрунтується на принципі відшкодування витрат підприємствам, які надають послуги пільговим категоріям громадян. Чинне законодавство передбачає відшкодування витрат за надані послуги пільговим категоріям громадян за рахунок державних коштів. При цьому, зобов`язання сторін виникають безпосередньо із Законів України і не залежать від їх бажання.

Ухилення від відшкодування державою в особі відповідного органу (в розглядуваному випадку Відповідача) витрат, понесених Позивачем у зв`язку із наданням послуг пільговій категорії споживачів, є фактичним примушенням Позивача всупереч ч.1 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.14 Цивільного кодексу України до безплатного надання таких послуг (фінансування їх за рахунок власних коштів) або до відмови/обмежені у надані таких послуг пільговій категорії населення, що не відповідає ст.3 Конституції України, заважаючи на чинність законів, якими ці пільги запроваджені та гарантуються.

Окрім того, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань в світлі правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішеннях по справам «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 та «Бакалов проти України» від 30.11.2004.

Враховуючи наведене, Відповідач не мав жодних правових підстав для ухилення від виконання обов`язку із здійснення відшкодування витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за період з грудня 2015 по листопад 2016 в загальній сумі 48198,07 грн, що зумовлює задоволення позову.

Постанова Донецького апеляційного господарського суду по справі № 905/2415/17 станом на день подання позову та на момент вирішення цієї справи є чинною.

З огляду на несплачену Відповідачем - Управлінням праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради заборгованість в розмірі 48198,07 грн. на відшкодування витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за період грудня 2015 по листопад 2016, Позивач - Публічне акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» звернувся з позовними вимогами про стягнення 3% річних у розмірі 859,64 за період з 05.10.2017 по 09.05.2018 та інфляційних втрат за період з листопада 2017 року квітень 2018 року у розмірі 3065,76 грн.

Оцінка аргументів учасників справи та мотиви рішення суду.

Згідно з ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутність таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання перестає діяти в разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України).

Також підстави припинення зобов`язання визначені статтями 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що приписи ст. 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника боргу фактично не виконано, або виконано несвоєчасно, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом».

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлена у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Враховуючи вищевикладене, обставини пов`язані з наданням позивачем як оператором телекомунікаційних послуг з грудня 2015 по листопад 2016; обставини пов`язані з наявністю грошових зобов`язань відповідача перед позивачем за період грудня 2015 по листопад 2016 у розмірі 48198,07 грн; обставини пов`язаних з доведеністю факту порушення відповідачем грошових зобов`язань за період грудня 2015 по листопад 2016 у розмірі 48198,07 грн не доводяться знову, оскільки вже встановлені рішенням суду в господарській справі між тими ж сторонами під час розгляду справи №905/2415/17.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позивач правомірно нараховує на суму грошової заборгованості у розмірі 48198,07 грн. інфляційні втрати та 3% річних за несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань.

Як встановлено судом вище, заборгованість відповідача перед позивачем, яка виникла на підставі закону за послуги надані за період з грудня 2015 по листопад 2016 та розмір якої підтверджений рішенням господарського суду Донецької області від 14.12.2017 №905/2415/17 фактично сплачена була лише 10.05.2018.

Позивач визначив період нарахування заявлених до стягнення сум 3% річних з 05.10.2017 (дата отримання відповідачем вимоги, з урахуванням 7-ми денного терміну на її виконання) по 09.05.2018 (дата що передує даті виконання боргових зобов`язань) та інфляційних втрат за період листопад 2017 року квітень 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем визначено періоди нарахування 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Із наведених підстав, визначення позивачем періодів нарахування 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, не суперечить нормам чинного законодавства.

При цьому, слід врахувати правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 26.04.2017 по справі №918/329/16, прийнятій у зв`язку з неоднаковим застосуванням судами ст.625 Цивільного кодексу України, щодо правової природи нарахувань, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України та обчислення перебігу строку позовної давності в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, зазначено, що правовий аналіз положень ст.ст.526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України дає підстави вважати, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за час прострочення.

Вказане також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.01.2018 у справі №906/1283/16.

Отже інфляційні втрати та 3% річних не є додатковими вимогами в розумінні ст.266 Цивільного кодексу України, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку, що позивачем вірно визначений період нарахування 3% річних, а сам розрахунок є арифметично вірним.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 859,64 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 24.01.2018 у справі №910/24266/16 вимагати сплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений відповідною Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з викладеного слідує, базою для нарахування є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями та яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок, суд дійшов висновку, що позивачем вірно визначений період нарахування інфляційних втрат, а саме розрахунок є арифметично вірним.

Отже вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 3065,76 грн, підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.129 Конституції України та ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно ст.ст.73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 130, 231, 234, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р I Ш И В:

1. Позов задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (вул. Б. Горбатова, 57, м. Бахмут, Донецька обл., , з будь якого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (01601, м. Київ, бул. Тараса Шевченка, буд. 18, ) в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (49101, м. Дніпро, вул. Херсонська, буд. 26, ) на рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «ПУМБ» м. Київ, МФО 334851, , ІПН 56, інфляційні втрати у розмірі 3065 (три тисячі шістдесят п`ять) грн 76 коп; 3% річних у розмірі 859 (вісімсот п`ятдесят дев`ять) грн. 64 коп та судовий збір у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Донецької області набирає законної сили за правилами, встановленими статтею 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому главою 1 розділу ІV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення складено та підписано 20 травня 2019.

Суддя Д.М. Огороднік