ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року Справа № 903/680/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський на рішення Господарського суду Волинської області, від 15 січня 2019 року в справі № 903/680/18 (суддя - Шум М.С.)

час та місце ухвалення: 15 січня 2019 року; м. Луцьк, проспект Волі, 54а; вступна і резолютивна частина проголошена о 11:48 год; повний текст рішення складено 25 січня 2019 року

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський

до Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича

про стягнення 1 487508 грн 57 коп..

за участю представників сторін:

від Позивача - Новосад Р.А.;

від Відповідача - Ульчак Б.І..

ВСТАНОВИВ:

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир-Волинський (надалі - Позивач) звернувся в Господарський суд Волинської області з позовом до Фермерського господарства «Західний Буг» (надалі - Відповідач) про стягнення з Відповідача 1341 114 грн 87 коп. заборгованості, 124 785 грн 37 коп пені, 2 682 грн 23 коп. інфляційних втрат та 18 926 грн 01 коп. трьох відсотків річних.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що між Позивачем та Відповідачем було укладено договір № 01-СО-2017 спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарської продукції. Відповідно до умов Договору Позивач надавав послуги з вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (код 01.11) на земельних ділянках, що є власністю держави в особі Міністерства оборони України та належать Позивачу на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ВЛ № 7 від 28 грудня 1994 року, а Відповідач зобов`язався вчасно оплачувати надані послуги згідно умов цього договору.

На переконання Позивача підтвердження факту надання послуг Відповідачу в строки слугують Акти виконаних робіт (надання послуг), які надсилалися йому. Позивач вказує, що Відповідач не повністю оплатив надані послуги, станом на 7 вересня 2018 року його заборгованість становила 1 164398 грн 70 коп.. Позивач посилаючись на статті 526, 610-612 Цивільного кодексу України та пункти договору, звернувся в суду з позовом до Відповідача.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 15 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договір №01-СО-2017 від 10 травня 2017 року, укладений між Позивачем та Відповідачем визнано недійсним, то підстав для стягнення 1487508 грн 57 коп. заборгованості, з підстав порушення Відповідачем умов договору немає, а тому місцевий господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу (а.с. 135-137), в якій з підстав вказаних у ній, просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області та прийняти нове, яким повністю задоволити позовні вимоги Позивача.

Зокрема, мотивуючи апеляційну скаргу, Позивач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що даний договір повинен визнаватися судом недійсним лише на майбутнє, а не з моменту його укладення. Саме тому на переконання апелянта Відповідач повинен був виконати договірні зобов`язання. Також, апелянт зауважує, що судом не взято до уваги гарантійний лист Відповідача № 69 від 13 квітня 2017 року та не надано йому оцінки. На переконання апелянта даний гарантійний лист є одним із способів забезпечення виконання зобов`язання Відповідачем, а видача гарантійного листа фактично є одностороннім правочином. З огляду на вказане, апелянт зазначає, що хоча й договір № 01-СО-2017 від 10 травня 2017 року визнаний недійсним, але через надання гарантійного листа № 69 від 13 квітня 2017 року у Відповідача залишаються зобов`язання по оплаті боргу по договору в сумі 1 341 114 грн 87 коп..

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 18 лютого 2019 року апеляційну скаргу Позивача було залишено без руху та запропоновано Позивачу усунути недоліки встановленні при поданні апеляційної скарги, шляхом сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги.

На підставі Службової записки головуючого судді по справі № 903/680/18 розпорядженням керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 12 березня 2019 року за № 01-04/89 було призначено заміну судді-члена колегії у справі № 903/680/18.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 березня 2019 року було відкрито апеляційне провадження у справі № 903/680/18 за апеляційною скаргою Позивача. Запропоновано Відповідачу строк для подання до суду відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 2 квітня 2019 року було призначено справу № 903/680/18 до розгляду на 24 квітня 2019 року об 14:30 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24 квітня 2019 року з підстав, вказаних у даній заяві, розгляд апеляційної скарги було відкладено на 13 травня 2019 року об 15:15 год..

Водночас, Відповідач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу Позивача, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні від 13 травня 2019 року представник Позивача підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній, просить суд її задоволити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги Позивача. Вказав, що даний договір містить ознаки договору оренди, а відтак може бути визнаний недійсним лише на майбутнє, саме тому даний позов про стягнення заборгованості підлягає до задоволення.

В судовому засіданні від 13 травня 2019 року представник Відповідача заперечив проти доводів, наведених в апеляційній скарзі, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що даний договір на підставі якого Позивач просив стягнути заборгованість та штрафні санкції визнано в судовому порядку недійсним, а тому відсутні будь-які правові підставі щодо стягнення зазначених сум за недійсним правочином.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що 10 травня 2017 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір № 01-СО-2017 спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарської продукції (надалі Договір; а.с. 23-30).

Відповідно до пункту 1.1 Договору: Договір є змішаним у розумінні статтей 6, 626, 627, 628 Цивільного кодексу України, послуги з вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (код 01.11) на земельних ділянках, що є власністю держави в особі Міністерства оборони України та належать Позивачу на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ВЛ № 7 від 28 грудня 1994 року, № 1 від 31 липня 1980 року, а Відповідач зобов`язався вчасно оплачувати надані послуги згідно умов цього договору.

У відповідності до підпункту 2.1.3 Договору: грошова сума яку Відповідач перераховує Позивачу за надані послуги складає 3 013 907 грн 93 коп. на рік з ПДВ із розрахунку 3 450 грн на рік за 1 Га площі земель, на яких надаються Послуги. Загальна сума підлягає уточненню з урахуванням даних технічної документації із землеустрою, щодо фактичної площі земельних ділянок, на яких будуть надаватися Послуги; грошова сума, яка підлягає оплаті не залежить від розміру доходу Відповідача від реалізації сільськогосподарської продукції, отриманого за результатами Послуг, наданих за цим договором.

У відповідно до підпункту 2.1.4 Договору, оплата проводиться у наступному порядку: щомісячно (до 10 числа місяця, що передує розрахунковому) рівними частинами (із розрахунку 1/12 суми договірних зобов`язань) у розмірі 251 159 грн на рахунок Позивача.

Відповідно до підпункту 2.1.5 Договору: Відповідач сплачує Позивача земельний податок шляхом щомісячного (до 10 числа поточного місяця) перерахування грошових коштів у розмірі, що зазначений у звітній декларації про сплату земельного податку та уточнюючій декларації (у разі її подання) у поточному році; у разі несвоєчасної сплати (компенсації) земельного податку з вини Відповідача, Відповідач сплачує (компенсує) Позивачу усі пов`язані із несвоєчасною сплатою (компенсацією) земельного податку пеню, інші обов`язкові платежі, передбачені законодавством України.

Як визначено підпунктом 4.1.9 Договору, Відповідач зобов`язався підписувати акти наданих послуг протягом 10 днів з моменту їх отримання; у випадку не надання Відповідачем обгрунтованої відмови не підписання актів наданих послуг, відмови від їх підписання дані акти вважаються підписані.

На підставі пункту 5.4 Договору, у разі порушення строку розрахунку зі Позивачем, Відповідач зобов`язався сплатити на користь Позивача пеню у розмірі подвійної ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

На переконання Позивача підтвердження факту надання послуг Відповідачу в строки слугують Акти виконаних робіт (надання послуг), котрі були долучені ним як доказ надання послуг до матеріалів справи, а саме: акт виконаних робіт (надання послуг) №4 від 30 квітня 2018 року, акт виконаних робіт (наданих послуг) №5 від 31 травня 2018 року; акт виконаних робіт (наданих послуг) №6 від 30 червня 2018 року; акт виконаних робіт (надання послуг) №7 від від 31 липня 2018 року; акт виконаних робіт (надання послуг) №8 від 31 вересня 2018 року, Акт виконаних робіт (надання послуг) №9 від 7 вересня 2018 року (а.с. 31-36).

Як вбачається з акту звірки взаємних розрахунків від 7 вересня 2018 року, який підписаний та скріплений печаткою Позивача, на не підписано Відповідачем, заборгованість Відповідача перед Позивачем становить 1 341114 грн 96 коп. (а.с. 37-38).

В той же час, як вбачається зі змісту позовної заяви підставою звернення Позивача до Відповідача було невиконання Відповідачем зобов`язання щодо повної оплати послуг за Договором, внаслідок чого Позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права щодо стягнення заборгованості з урахуванням суми пені, річних та інфляційних з Відповідача.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, як визначено приписами статті 629 Цивільного кодексу України.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положенням частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що: якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України закріплено, що: боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 631 Цивільного кодексу України та частиною 7 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що: строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Північно-західний апеляційний господарський суд розглядаючи дану апеляційну справа в процесі дослідження всіх обставин справи в площинні чинних судових актів, долучених до матеріалів справи звертає увагу на наступні обставини.

Рішення Господарського суду Волинської області від 19 червня 2018 року в справі № 903/52/18 (за позовом Позивача до Відповідача про розірвання договору № 01-СО-2017 від 10 травня 2017 року та за позовом третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Дочірнього підприємства «Агрофірма Луга-Нова» Приватного підприємства «Універсам» до Позивача про визнання недійсним договору № 01-СО-2017 від 10 травня 2017 року) відмовлено у задоволені позову Позивача про розірвання договору № 01-СО-2017, а позов ДП Агрофірма Луга-Нова ПП «Універсам» про визнання недійсним договору № 01-СО-2017 задоволено.

Визнано недійсним договір № 01-СО-2017 від 10 травня 2017 року, укладений між Позивачем та Відповідачем.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 16 липня 2018 дане судове рішення залишено без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 14 листопада 2018 року в справі №903/52/18 Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 16 липня 2018 року та рішення Господарського суду Волинської області від 19 червня 2018 року в частині задоволення позову ДП АФ "Луга-Нова" ПП "Універсам" про визнання не дійсним договору № 01-СО-2017 від 10 травня 2017 року в справі № 903/52/18 залишено без змін.

Між тим, Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у своїй постанові від 14 листопада 2018 року в справі №903/52/18, підтвердив ту обставину, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ДП "Агрофірма "Луга-Нова" ПП "Універсам" про визнання недійсним договору № 01-СО-2017, укладеного між Позивачем та Відповідачем за результатами проведеного конкурсу 13 квітня 2017 року.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд констатує, що обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, Позивач зазначає про те, що встановлення судом першої інстанції преюдиції в межах розгляду даної справи є помилковим, оскільки жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили. На переконання Позивача, даний Договір містить елементи різних договорів (змішаний договір), а фактично містить елементи договору оренди, оскільки Відповідач користувався землею, яка є власністю держави в особі Міністерства оборони та належить Позивачу, для вирощування сільськогосподарської продукції.

Оцінивши дані доводи суд констатує, наступне.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення.

За змістом частини третьої статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

У силу припису частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Оскільки Договір, укладений між Позивачем та Відповідачем визнано в судовому порядку недійсним, то вимоги Позивача про стягнення заборгованості, з підстав порушення Відповідачем умов Договору, саме на підставі такого Договору в правовому полі статті 216 Цивільного кодексу України є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Поряд з тим, колегія суддів звертає увагу, що Позивач на підтвердження своїх позовних вимог як доказ, долучає до матеріалів справи акти виконаних робіт, котрі підписані тільки зі сторони Позивача.

Окрім того, зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів, котрі б слугували належним підтвердженням доведенням до відома Відповідача даних актів, колегія суддів вважає безпідставним посилання Позивача на дані акти саме як на доказ належного надання послуг по Договору.

Так само не є належним та допустимим доказом акт звірки взаємних розрахунків (а.с. 37-38), оскільки він не лише підписаний виключно представником Позивача і скріплено печаткою Позивача, а й не містить при цьому підпису посадової особи зі сторони Відповідача, але й взагалі не може бути доказом у господарському процесі, котрий самостійно (з огляду на відсутність доказів підписання та отримання Відповідачем актів виконаних, що описано вище в даній постанові).

При цьому суд наголошує, що акт звірки розрахунків не є належним доказом існування заборгованості, оскільки не є первинним документом бухгалтерського обліку в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" та не може підтверджувати факт здійснення господарської операції. До того ж, акт звірки не містить інформації щодо яких саме первинних документів проводиться звірка заборгованості, а тому не може бути визнаний в якості належного та допустимого засобу доказування відповідно до норм статтей 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, колегія суддів констатує, що правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Відтак, таке майнове право в силу його реалізації (припинення) не може бути повернуте Позивачу (визнане за ним). Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини та норми законодавства, належним способом захисту інтересів Позивача у даній справі є відшкодування Відповідачем на користь Позивача коштів внаслідок реалізації майнового права, отриманого на виконання нікчемного правочину.

Що ж стосується посилань Позивача в своїй апеляційній скарзі відносного того, що даний Договір містить елементи договору оренди, а тому він є припиненим на майбутнє, з огляду на що вимоги про стягнення заборгованості є підставними, то колегія суддів зауважує наступне.

З дослідження судових актів по справі № 903/52/18 та № 903/367/17 вбачається, що даний Договір за своєю правовою природою є більш наближеним до Договору про надання послуг (спільна обробка землі з вирощування сільськогосподарських культур).

Визнання правочину недійсним пов`язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом.

Так, у разі визнання недійсним зобов`язання кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

Отже, підсумовуючи усе вищеописане в даній судовій постанові колегія суддів резюмує, що чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє.

У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обов`язки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обов`язки передбачалися на майбутнє.

Тобто, визнання недійсним договору та визнання недійсним зобов`язання не є тотожними поняттями, оскільки в силу прямої вказівки закону договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а визнання недійсним зобов`язання за цим договором стосується наслідків недійсності такого договору.

При цьому, колегія суддів констатує, що правові наслідки недійсності правочину та господарського зобов`язання регулюються спеціальними правовими нормами, а саме статтею 216 Цивільного кодексу України та статтею 208 Господарського кодексу України, а тому до таких правовідносин загальні норми про виконання зобов`язання та про відповідальність за його порушення не застосовуються.

Відтак визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у статті 16 Цивільного кодексу України як один із способів захисту, проте норма частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв`язку із недійсністю правочину, оскільки у статті 16 Цивільного кодексу України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

За таких обставин колегія суддів констатує, що вимога Позивача про виконання зобов`язань за недійсним договором не грунтується на законі, а отже Позивач обрав невірний спосіб захисту, оскільки мав право звернутися з вимогою про відшкодування вартості того, що одержано за недійсним правочином, за цінами, які існують на момент відшкодування (а не з позовом про стягнення заборгованості та пені за Договором та нарахування на цю заборгованість інфляційних та річних).

Дана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, висвітленою в постанові від 9 жовтня 2016 року по справі № 3-826гс16.

Таким чином, виходячи з вищеописаного у даному судовому рішенні, Відповідач після визнання недійсними Договору не має будь-яких зобов`язань перед Позивачем за Договором, оскільки відповідно до приписів Цивільного кодексу України, в разі визнання правочину недійсним, він є недійсним з моменту його укладення, а недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відтак, позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 1341114 грн 87 коп. заборгованості, 124 785 грн 37 коп пені, 2 682 грн 23 коп. інфляційних втрат та 18 926 грн 01 коп. трьох відсотків річних. задоволенню не підлягають.

Окрім того, що ж стосується покликання Позивача у своїй апеляційній скарзі як на підставу позовних вимог, гарантійний лист Відповідача за № 69 від 13 квітня 2017 року (а.с. 126), котрий на переконання Позивача є одностороннім правочином, то колегія суддів зауважує таке.

Даний лист був написаний Відповідачем саме на виконання умов Договору, з метою забезпечення виконання зобов`язань по Договору, а враховуючи ту обставину, що такий Договір визнаний в судовому порядку недійсним, то відповідно у Позивача відсутні будь-які правові підстави покликатися на такий лист саме як на доказ забезпечення виконання Відповідачем зобов`язань по недіючому Договору.

При цьому, такий гарантійний лист був направлений на виконання зобов`язань саме зі сплати земельного податку, а не основних платежів.

Окрім того, зважаючи на приписи статті 181 Господарського кодексу України, ототожнення Позивачем даного гарантійного листа з одностороннім правочином, зважаючи на його форму та зміст, є безпідставним та некоректним.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційній скарзі (щодо змішаного договору та гарантійного листа) документально необґрунтованими, безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.

Все вищевказане проводить суд до висновку про безпідставність позову Позивача, а тому Північно-західний апеляційний господарський суд відмовляє в його задоволенні повністю.

Дане вчинено і місцевим господарським судом.

Відтак, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

З огляду на все вищевказане в даній постанові Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення Господарського суду Волинської області без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача згідно статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський на рішення Господарського суду Волинської області, від 15 січня 2019 року в справі № 903/680/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Волинської області в справі № 903/680/18 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №903/680/18 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текс постанови складено 17 травня 2019 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Розізнана І.В.