ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2019 р. Справа №921/309/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді О.В. Зварич

суддів О.П. Дубник

О.С. Скрипчук,

секретар судового засідання Лагутін В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Стефанишин Людмили ОСОБА_1 (надалі ФОП ОСОБА_2 .) б/н від 21.02.2019р. (вх. № 01-05/740/19 від 25.02.2019р.)

на рішення господарського суду Тернопільської області від 06.12.2018р. (суддя Н.О. Андрусик; повний текст рішення складено 18.12.2018р.)

у справі № 921/309/18

за позовом: ФОП Стефанишин Л.Є.

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Тернопільавтотранс 16100 (надалі ТзОВ Тернопільавтотранс 16100)

про визнання поновлення договору оренди нежитлового приміщення № 104 від 03.01.2018р.

та за зустрічним позовом: ТзОВ Тернопільавтотранс 16100

до відповідача: ФОП Стефанишин Л.Є.

про визнання припиненим договору оренди приміщення №104 від 03.01.2018р.; виселення ФОП ОСОБА_2 з нежитлового приміщення та стягнення неустойки в сумі 18700,00грн. (з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог),

за участю:

від позивача (за первісним позовом): Стефанишин Л.Є. (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Тернопільським МВ УМВСУ в Тернопільській області 17.11.1999р.); ОСОБА_3 . адвокат (договір про надання правничої допомоги № 10/07 від 10.07.2018р.);

від відповідача (за первісним позовом): Сіда Р.В. адвокат (ордер серії ТР №009407 від 25.02.2019р.),

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції

06.08.2018р. Фізична особа підприємець Стефанишин Людмила Євгенівна звернулась до господарського суду Тернопільської області з позовом до ТзОВ Тернопільавтотранс 16100 про визнання поновленим договору оренди нежитлового приміщення № 104 від 03.01.2018р., укладеного між ТзОВ Тернопільавтотранс 16100 та ФОП Стефанишин Л.Є. на тих самих умовах на той самий строк з 30.06.2018р. по 31.12.2018р.

23.08.2018р. ТзОВ Тернопільавтотранс 16100 звернулось до господарського суду Тернопільської області з зустрічною позовною заявою (з врахуванням збільшення розміру позовних вимог) до ФОП Стефанишин Л.Є. про визнання припиненим з 30.06.2018р. договору № 104 оренди нежитлового приміщення від 03.01.2018р., укладеного між ТзОВ Тернопільавтотранс 16100 та ФОП Стефанишин Л.Є., про виселення ФОП ОСОБА_2 з незаконно зайнятого нежитлового приміщення площею 31,6 кв.м, яке є частиною нежитлової будівлі, що знаходиться по АДРЕСА_1 та стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ТзОВ Тернопільавтотранс 16100 18700,00 грн. штрафних санкцій за користування нежитловим приміщенням після закінчення строку дії договору оренди.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 06.12.2018р. у справі №921/309/18 (суддя Н.О. Андрусик) відмовлено повністю у задоволенні первісного позову ФОП Стефанишин Л.Є. до ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» про визнання поновленим договору оренди нежитлового приміщення. Зустрічний позов ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» до ФОП Стефанишин Л.Є. - задоволено частково. Виселено ФОП ОСОБА_2 із нежитлового приміщення, площею 31,6 кв.м, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 шляхом передачі його ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100». Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» - 14700,00грн. неустойки, 3000,00 грн. штрафу та 5286,00 грн. судового збору. В решті вимог зустрічного позову відмовлено (т. 1, а.с. 198-209).

В ході розгляді справи суд першої інстанції встановив, що 03 січня 2018 року між ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» (Орендодавець) та ФОП ОСОБА_4 .Є. (Орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №104, відповідно до умов якого Орендодавець передав Орендарю у платне строкове користування приміщення площею 31,6кв.м., яке є частиною нежитлової будівлі, що знаходиться по АДРЕСА_1 (об`єкт оренди), для ведення підприємницької діяльності з надання перукарських послуг (додаткові послуги в обслуговуванні пасажирів). Даний договір вступає в силу з 01 січня 2018 року і діє до 30 червня 2018 року (п.5.1 договору). Суд вказав, що ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» до закінчення договору оренди надіслало рекомендованою кореспонденцією на адресу Орендаря лист №1/4-107 від 21.06.2018р., яким повідомлено Підприємця про закінчення 30.06.2018 дії договору оренди №104 від 03.01.2018р. та звернуто увагу на необхідність повернення об`єкта оренди за актом прийому-передачі. Тобто, даним листом Товариство висловило заперечення на продовження орендних відносин. Пізніше Товариством неодноразово направлялись на адресу позивача (за первісним позовом) листи №1/4-123 від 17.07.2018р., №1/4-126 від 26.07.2018, якими відповідач (за первісним позовом) повідомляв підприємця про припинення дії договору оренди; вимагав негайного повернення приміщення та сплати штрафних санкцій за несвоєчасне повернення об`єкта оренди після закінчення строку дії договору. Також у листі №1/4-129 від 02.08.2018 Орендодавець повідомив Орендаря про проведення зарахування сплаченої у липні суми в розмірі 3100,00грн. в рахунок погашення нарахованих штрафних санкцій за невиконання обов`язку з повернення об`єкта оренди у визначений договором строк; повторно вимагав повернути приміщення. Отже, суд дійшов висновку, що спірний договір припинив свою дію після закінчення терміну, на який його було укладено, у зв`язку з наявністю письмових заперечень Орендодавця на продовження орендних правовідносин на тих самих умовах і на той же строк, та з огляду на невикористання підприємцем свого переважного права на укладення договору на новий строк. Тобто, спірний договір оренди від 03.01.2018 припинив свою дію 30.06.2018 у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено.

Щодо заявлених вимог зустрічного позову в частині звільнення приміщення шляхом виселення, місцевий господарський суд зазначив, що зважаючи на припинення договору оренди від 03.01.2018р. відповідач (за зустрічним позовом) ФОП Стефанишин Л.Є. втратив статус Орендаря і, оскільки належних доказів щодо підтвердження правомірності користування орендованим приміщенням ним не надано, то вимога Товариства про виселення Підприємця з нежилого приміщення, площею 31,6кв.м., яке є частиною нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , є належним чином доведеною, обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Щодо вимоги про визнання договору оренди від 03.01.2018р. припиненим, суд вказав, що спірний договір оренди є припиненим в силу встановленої поведінки сторін та норм чинного законодавства України. Крім того, діючим законодавством не передбачено такого способу захисту прав як встановлення факту припинення договору.

Розглядаючи заявлену вимогу зустрічного позову в частині стягнення неустойки та штрафу, місцевий господарський суд зазначив, що згідно наданого розрахунку позову в цій частині Товариством нараховано неустойку за період з 01.07.2018р. по 01.10.2018р. включно в сумі 18800,00 грн. Разом з тим, суд прийшов до висновку, що позивачем (за первісним позовом) невірно застосовано період її нарахування, оскільки згідно з п. 3.5 договору Орендар зобов`язаний повернути об`єкт оренди за актом приймання-передачі не пізніше, ніж через 5 днів після закінчення строку оренди. Таким чином, першим днем прострочення повернення об`єкту оренди є 06.07.2018 року. Суд також врахував ту обставину, що сплачені в липні 2018 року Підприємцем кошти в сумі 3100,00 грн. в якості орендної плати, зараховані Товариством в рахунок погашення неустойки. Отже, суд визнав вимогу ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» щодо стягнення неустойки в розмірі подвійної орендної плати за період прострочення повернення приміщення з 06.07.2018р. по 01.10.2018р. (88 днів) в розмірі 14700,00 грн. законною і ґрунтовною. В частині вимоги про стягнення неустойки в розмірі 1000,00 грн. (з 01.07.2018р. по 05.07.2018р.) суд відмовив за безпідставністю. Крім того, суд вказав, що умовами п.7.5 договору сторонами встановлено відповідальність у вигляді сплати штрафу в розмірі 3000,00 грн. за невиконання обов`язку Орендарем щодо повернення об`єкта оренди після закінчення строку дії договору. Суд зазначив, що сторонами підтверджено, що на час розгляду справи об`єкт оренди Орендодавцю не повернуто. Отже, вимога позивача (за зустрічним позовом) про стягнення 3000,00 грн. штрафу за неповернення Орендарем об`єкту оренди у п`ятиденний строк від дати закінчення строку дії договору, є документально підтвердженою та підлягає до задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Фізична особа підприємець Стефанишин Людмила Євгенівна подала апеляційну скаргу на рішення господарського суду Тернопільської області від 06.12.2018р. у справі №921/309/18, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задоволити первісний позов, а у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю. Скаржник вважає рішення суду першої інстанції прийнятим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та порушенням норм процесуального та матеріального права. Звертає увагу на те, що висновок суду ґрунтується на таких обставинах, як надіслання Орендодавцем на адресу Орендаря листів, в яких висловлюється заперечення проти продовження строку дії спірного договору. Однак, судом не враховано, що один лише факт направлення листів про припинення договірних відносин є безпідставним, оскільки за змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими особа має бути обізнаною, а й отримання цією особою зазначених відомостей. Покликається на правову позицію Верховного Суду України від 17.12.2014р. у справі № 6-143цс14. Скаржник вважає, що судом першої інстанції у достатній мірі не встановлено усіх обставин справи в частині, що стосується вимог про виселення, оскільки судом не здобуто будь-яких доказів на підтвердження фактичного користування Підприємцем спірним приміщенням та наявності у Товариства перешкод у доступі до спірного приміщення. Незважаючи на відсутність зі сторони ФОП ОСОБА_2 . складеного та підписаного акту приймання-передачі об`єкта оренди, Товариство відповідно до умов п.3.6 договору та за умови добросовісної поведінки, мало можливість самостійно скласти, підписати на надіслати на адресу ФОП Стефанишин Л.Є. акт приймання-передачі. Стверджує, що перше заперечення проти продовження договору оренди від Орендодавця Підприємець отримала 02.08.2018р. (лист № 1/4-129), а протягом місяця після закінчення строку договору не отримала жодного листа, тому вважала, що договір продовжений на той самий строк.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а оскаржуване рішення законним, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом вірно встановлено обставини про направлення Орендодавцем на адресу Орендаря, зазначену в договорі та в державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань, письмових повідомлень про заперечення щодо поновлення договору та з вимогами звільнити й повернути об`єкт оренди. Стверджує, що ФОП ОСОБА_2 . втратила статус Орендаря з 01.07.2018р. (дата припинення договору), а тому в період з 01.07.2018р. до 27.03.2019р. вона володіла і користувалась спірним нежитловим приміщенням незаконно. Товариство вважає безпідставними твердження скаржника, що ОСОБА_5 не мав перешкод у доступі до нежитлового приміщення з серпня 2018 року, оскільки факт повернення нежитлового приміщення підтверджується актом державного виконавця від 27.03.2019р. про виселення ФОП ОСОБА_2 із нежитлового приміщення (в межах виконання оскаржуваного рішення). Відповідач (за первісним позовом) стверджує, що заяву-пропозицію ФОП Стефанишин Л.Є. від 13.07.2018р. про продовження строку дії договору оренди або укладення договору на новий строк не можна вважати реалізацією переважного права Орендаря, оскільки вона була подана поза межами втсановленого договором та законом строку. Просить залишити без змін рішення господарського суду Тернопільської області від 06.12.2018р. у справі №921/309/18, апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Стефанишин Л.Є без задоволення.

13.05.2019р. позивач (за первісним позовом) подав заяву б/н від 10.05.2019р.(вх. № 01-04/2990/19) про відмову від позову, в якій просить винести ухвалу про закриття провадження у справі № 921/309/18 на підставі п.1 ч.2 ст.46 та п.4 ч.1 ст.231 ГПК України в частині первісних позовних вимог про визнання поновленим на тих самих умовах та на той самий строк (з 30.06.2018р. по 31.12.2018р.) договору оренди нежитлового приміщення № 104 від 03.01.2018р.

В судовому засіданні ФОП Стефанишин Л.Є. та її представник підтримали вимоги названої заяви.

Представник відповідача (за первісним позовом) не заперечував проти закриття провадження в частині первісних позовних вимог.

Колегія суддів, порадившись, вирішила відхилити заяву про відмову від позовних вимог по первісному позову з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини 2 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Статтею 274 ГПК України унормовано, що у суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 191, 192 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

ФОП Стефанишин Л.Є., подавши заяву про відмову від позовних вимог за первісним позовом, не відмовилась від поданої нею апеляційної скарги б/н від 21.02.2019р. (вх. № 01-05/740/19 від 25.02.2019р.) на рішення господарського суду Тернопільської області від 06.12.2018р. у справі № 921/309/18, в якій зокрема просить скасувати зазначене судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову.

Крім того, суд враховує наявність у даному спорі зустрічного позову, заявлення і розгляд якого безпосередньо пов`язані з первісним позовом.

Господарський процесуальний кодекс України (в редакції з 15.12.2017 року) не передбачає право суду апеляційної інстанції частково визнати нечинним судове рішення першої інстанції у випадку прийняття відмови позивача від первісного позову.

Наведені обставини унеможливлюють задоволення судом заяви ФОП Стефанишин Л.Є. про відмову від первісних позовних вимог.

В судовому засіданні ФОП ОСОБА_2 та представник позивача (за первісним позовом) підтримали доводи, наведені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача (за первісним позовом) просив залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду, апеляційну скаргу без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

03 січня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тернопільавтотранс 16100» (Орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Стефанишин Людмилою Євгенівною (Орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №104, відповідно до умов договору Орендодавець передає, а Орендар бере у строкове платне строкове користування майно нежитлове приміщення, площею 31,6кв.м, яке є частиною нежитлової будівлі, що знаходиться по вул. АДРЕСА_1 , для ведення на об`єкті оренди підприємницької діяльності (перукарня), направленої на надання додаткових послуги по обслуговуванню пасажирів (п. 1.1 договору) (т.1, а.с. 13-14).

Згідно із п.2.1 договору розмір орендної плати становить (з урахуванням ПДВ) 3100,00 грн. на місяць.

Орендна плата підлягає сплаті орендарем щомісяця в готівковій формі шляхом внесення коштів в касу Орендодавця, або в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Орендодавця, не пізніше 20 числа поточного місця (п. 2.2 договору).

Пунктами 3.1, 3.5 договору сторони погодили, що передача об`єкта оренди Орендодавцем, прийняття його Орендарем і повернення об`єкта оренди при припиненні даногодоговору оформляються актами приймання-передачі, підписаними сторонами.

Не пізніше ніж, через 5 днів після закінчення строку оренди, якщо не укладений новий договір, Орендар зобов`язаний за актом приймання-передачі повернути Орендодавцю об`єкт оренди в стані не гіршому, ніж той, в якому він був одержаний, зі всіма зробленими в ньому покращеннями, які є невідємною частиною об`єкта оренди, зі збереженими усіма конструктивними елементами і оснащенням, без яких об`єкт оренди не може бути наданий іншому Орендарю для негайного користування.

Відповідно до п. 3.6 договору Орендар повинен скласти, підписати акт приймання-передачі об`єкта оренди та вручити його представникові Орендодавця у триденний строк після закінчення строку оренди, зазначеного у п. 5.1 даного договору. Якщо Орендар даного обов`язку не виконав, Орендодавець самостійно складає, підписує та надсилає акт приймання-передачі об`єкта оренди на юридичну адресу Орендаря. Якщо протягом 5 днів з моменту надсилання акту приймання-передачі Орендодавцем Орендар акт приймання-передачі не підписав та не повернув, вважається, що акт приймання-передачі сторонами узгоджений.

Пунктом 4.1.6 договору унормовано, що Орендар зобов`язаний після закінчення строку дії даного договору, а також у випадку його дострокового розірвання повернути Орендодавцю об`єкт оренди у встановленому цим договором порядку.

Пунктом 4.1.10 договору визначено, що Орендар, який належно виконує свої обов`язки за даним договором, після закінчення строку, зазначеного у п. 5.1 даного договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди на новий строк. Для цього Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди на новий строк, зобов`язаний повідомити про це Орендодавця не пізніше, ніж за тридцять днів до закінчення строку, зазначеного у п.5.1 даного договору. Умови договору оренди на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо розміру орендної плати та інших умов договору переважне право Орендаря на укладення договору припиняється.

Згідно із п. 7.2 договору сторони несуть відповідальність за невиконання, неналежне виконання умов договору, встановлену чинним законодавством та цим договором.

За несвоєчасне повернення об`єкта оренди, Орендар сплачує Орендодавцю неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення і штраф в розмірі 3000,00 грн. (п. 7.5 договору).

Даний договір вступає в силу з 01 січня 2018 року і діє до 30 червня 2018 року. Після закінчення строку оренди, визначеного в п. 5.1 договору, договір вважається припиненим (п.п. 5.1, 5.3 договору).

Об`єкт оренди належить ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» на праві власності, що вбачається з копії Свідоцтва про право власності серії за індексним № НОМЕР_2 від 23.11.2013р. та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №13330454 від 23.11.2013р. (т. 1, а.с.64-65).

Факт передачі приміщення в оренду підтверджується актом приймання-передачі об`єкта оренди до договору від 03.01.2018р., складеним повноважними представниками сторін та підписаним без заперечень (т. 1, а.с. 15).

21.06.2018р. ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» надіслало рекомендованою кореспонденцією на адресу ФОП Стефанишин Л.Є. лист №1/4-107, в якому Орендодавець повідомляв Орендаря, що з 01 липня 2018 року договір оренди №104 від 03.01.2018р. буде припиненим та звернуто увагу на необхідність повернення об`єкта оренди за актом прийому-передачі. Крім того, повідомлено про зміну місцезнаходження ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» (т.1, а.с. 69-71).

13.07.2018р. ФОП ОСОБА_2 . надіслала на адресу ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» заяву-пропозицію, в якій Підприємець зазначила, що 30 червня 2018 року припинив свою дію договір оренди нежитлового приміщення № 104 від 03 січня 2018 року та просила у зв`язку із закінченням строку дії даного договору розглянути пропозицію про продовження строку дії такого договору оренди чи укладення сторонами нового договору оренди на новий строк. Водночас, у разі відхилення пропозиції, розглянути питання щодо повернення вартості невід`ємних покращень, зроблених у 2003 році (т. 1, а.с.66, 67).

У відповідь на згадану заяву, Товариство листами №1/4-123 від 17.07.2018р. та № 1/4-126 від 26.07.2018р. заперечило проти продовження дії договору оренди або укладення такого договору на новий строк з посиланням на листи-попередження та з огляду на припинення дії договору оренди з 01.07.2018 року. та вимагало негайного повернення приміщення та сплати штрафних санкцій за несвоєчасне повернення об`єкта оренди після закінчення строку дії договору. Щодо відшкодування вартості невід`ємних покращень зазначило, що дане питання буде розглянуто за умови надання доказів щодо переліку виконаних робіт чи понесених витрат та наявності дозволу Орендодавця на їх виконання (т.1, а.с. 72, 75).

З наявної у справі копії квитанції №ТS205442 від 19.07.2018 слідує, що Орендарем сплачено на банківський рахунок Товариства в якості орендної плати за липень 2018 року грошові кошти в сумі 3100,00 грн. (т. 1, а.с.41)

02.08.2018р. ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» надіслало на адресу ФОП Стефанишин Л.Є. лист №1/4-129, в якому Орендодавець зазначив, що Орендар у листі-пропозиції від 13.07.2018р. підтвердив, що спірний договір закінчився 30.06.2018р. Разом з тим, незважаючи на закінчення строку дії договору оренди, 20 липня 2018 року на поточний банківський рахунок ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» надійшов платіж на суму 3100,00 грн., призначенням якого вказано «орендна плата за липень 2018р.». Орендодавець повідомив Орендаря про проведення зарахування сплаченої у липні суми в розмірі 3100,00 грн. в рахунок погашення нарахованих штрафних санкцій за невиконання обов`язку з повернення об`єкта оренди у визначений договором строк та повторно вимагав повернути приміщення (т.1, а.с. 78).

Позивач (за первісним позовом) вказує, що листи-попередження від 21.06.2018р., 17.07.2018р. та 26.07.2018р. не отримувала, а лист №1/4-129 від 02.08.2018р. нею хоч і отримано, втім такий надіслано Підприємцю з пропуском визначеного законом місячного строку, а відтак з огляду на факт користування приміщенням після закінчення дії договору, вважає, що договір оренди № 104 є продовженим на новий строк.

Норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).

Згідно із статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

В ході розгляду справи суд встановив, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору № 104 оренди нежитлового приміщення від 03 січня 2018 року.

Умови укладеного між сторонами договору оренди нежитлового приміщення, на підставі якого виникли зобов`язання між сторонами, свідчать про укладення сторонами договору найму (оренди).

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України).

Аналогічно, пункт 1 статті 283 Господарського кодексу України передбачає, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (ст. 764 ЦК України).

У відповідності до частини 1 статті 777 Цивільного кодексу України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Частиною 4 статті 284 Господарського кодексу України встановлено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Отже, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору, то такий договір припиняється.

Як зазначалось вище, пунктом 5.1 договору оренди нежитлового приміщення №104 від 03 січня 2018 року сторони узгодили, що даний договір вступає в силу з 01 січня 2018 року і діє до 30 червня 2018 року.

Матеріалами господарської справи підтверджено, що 21.06.2018р. ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» надіслало рекомендованою кореспонденцією на адресу ФОП ОСОБА_2 . лист №1/4-107, в якому Орендодавець повідомляв Орендаря, що з 01 липня 2018 року договір оренди №104 від 03.01.2018р. буде припиненим та звернуто увагу на необхідність повернення об`єкта оренди за актом прийому-передачі. Крім того, повідомлено про зміну місцезнаходження ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100», підтвердженням чого є опис вкладення у цінний лист від 21.06.2018р., фіскальний чек та поштова накладна № 916 від 21.06.2018р.(т.1, а.с.69, 70, 71).

Пізніше Орендодавець тричі надсилав Підприємцю вимоги щодо повернення об`єкта оренди та сплати штрафних санкцій за невиконання обов`язку з повернення приміщення, а саме листи: №1/4-123 від 17.07.2018р., № 1/4-126 від 26.07.2018р. та № 1/4-129 від 02.08.2018р., підтвердженням чого є описи вкладення у цінні листи, фіскальні чеки та поштові накладні за № № 065, 913, 662 (т. 1 а.с. 72-74, 75-77, 78-80).

Усі вищеназвані листи направлялися Орендодавцем на адресу Орендаря, вказану у договорі оренди №104 від 03.01.2018р. та адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (Витяг № від 07.08.2018р.), а саме: м.Тернопіль, вул АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 26-27).

У сфері орендних відносин усталеною є практика надсилання відповідної письмової заяви рекомендованим листом за адресою місцезнаходження (місця проживання) орендаря, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, або за іншою поштовою адресою, що була повідомлена орендарем в установленому порядку.

В контексті наведеного вбачається, що наявність документального підтвердження направлення заяви про припинення договору на адресу контрагента припиняє договір оренди, без урахування того, чи отримано іншою стороною цю заяву, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено обов`язку орендодавців доводити факт отримання орендарями листів (заяв, повідомлень тощо) про припинення дії договорів оренди або ж пересвідчуватися в тому, чи отримував орендар повідомлення (заяви тощо) про припинення дії договору, які надсилаються, а передбачений лише обов`язок довести факт належного направлення такого повідомлення-заяви орендарю, яке буде свідчити про відсутність волевиявлення на продовження орендних правовідносин.

Чинне законодавство не ставить настання наслідків відмови орендодавця у продовженні договору оренди в залежність від дати отримання орендарем такої відмови. Натомість, встановлює обов`язок орендодавця вчинити дії по такому повідомленню в межах місячного строку, що і було зроблено Орендодавцем, оскільки його волевиявлення щодо припинення договірних відносин та повернення об`єкту оренди підтверджується листом №1/4-107 від 21.06.2018, направленим підприємцю 21.06.2018, тобто в межах місячного строку, встановленого договором.

Колегія суддів відхиляє твердження скаржника стосовно того, що перше заперечення проти продовження договору оренди від Орендодавця Підприємець отримала 02.08.2018р. (лист № 1/4-129), а протягом місяця після закінчення строку договору не отримала жодного листа, а тому вважала, що договір продовжений на той самий строк, та враховує таке.

Як зазначалось вище, усі вищевказані листи направлялися Орендодавцем на адресу Орендаря, вказану у договорі оренди №104 від 03.01.2018р. та адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно із п.5 ч.4 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містяться відомості про фізичну особу - підприємця, зокрема, про її місцезнаходження (місце проживання або інша адреса, за якою здійснюється зв`язок з фізичною особою - підприємцем).

Відповідно до відомостей Витягу № від 07.08.2018р. з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцем проживання фізичної особи-підприємця Стефанишин Людмили Євгенівни є АДРЕСА_2 .

Отже, Підприємцем не було внесено до Реєстру відомостей щодо зміни місця проживання.

Слід також зазначити, що пунктами 9.2, 9.5 договору № 104 оренди нежитлового приміщення від 03 січня 2018 року сторони узгодили, що сторони повідомляють одна одну про зміну їх місцезнаходження, платіжних реквізитів протягом 10 робочих днів з дня настання відповідних змін. Будь-які офіційні повідомлення, якими сторони обмінюються під час виконання цього договору, а також з метою його змін, розірвання, відмови від договору, викладаються у письмовій формі, підписуються уповноваженим представником сторони, скріплюються печаткою сторони та передаються уповноваженому представникові іншої сторони особисто (з відміткою на копії про отримання) або надсилаються рекомендованим листом. Сторона вважається належно повідомленою, якщо повідомлення направлено на її адресу, зазначену у даному договорі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що зазначені листи направлялися Орендарю за належною адресою, оскільки останнім не було повідомлено про зміну місця проживання, що є порушенням п. 9.2 спірного договору.

Разом з тим, матеріалами господарської справи підтверджено, що Орендар у мовчазній формі відмовився від здійснення свого переважного права на укладення договору на новий строк, передбаченого п. 4.1.10, оскільки звернувся до Орендодавця із заявою-пропозицією лише 13.07.2018р., надіславши таку заяву поштовою кореспонденцією (вручена Товариству 18.07.2018р.), тобто після спливу визначеного договором оренди строку (т. 1, а.с. 66, 67).

Згідно із ч. 2 ст. 291 ГК України договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Отже, в силу наведених норм закону, які регулюють орендні правовідносини, умов укладеного договору оренди та встановлених обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що спірний договір припинив свою дію після закінчення терміну, на який його було укладено, у зв`язку з наявністю письмових заперечень Орендодавця на продовження орендних правовідносин на тих самих умовах і на той же строк, та з огляду на невикористання підприємцем у визначений договором термін свого переважного права на укладення договору на новий строк. Відтак, договір № 104 оренди нежитлового приміщення від 03.01.2018р. припинив свою дію 01.07.2018р. у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено.

З врахуванням вищеописаних норм права та обставин справи, колегія суддів констатує наявність правових підстав для відмови у задоволенні первісних позовних вимог ФОП Стефанишин Л.Є. про визнання поновленим договору оренди нежитлового приміщення № 104 від 03.01.2018р. на той самий строк та на тих самих умовах, оскільки дані вимоги не відповідають ні умовам договору оренди від 03.01.2018, ні положенням законодавства у сфері орендних правовідносин.

Щодо заявленого ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» зустрічного позову (з врахуванням збільшення розміру позовних вимог) про визнання припиненим з 30.06.2018р. договору № 104 оренди нежитлового приміщення від 03.01.2018р., про виселення ФОП ОСОБА_6 Є. з незаконно зайнятого нежитлового приміщення площею 31,6 кв м, яке є частиною нежитлової будівлі, що знаходиться по АДРЕСА_1 та стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ТзОВ Тернопільавтотранс 16100 18700,00 грн. штрафних санкцій за користування нежитловим приміщенням після закінчення строку дії договору оренди, колегія суддів враховує таке.

У відповідності до п.4 ст.291 ГК України правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

У разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч. 1 ст. 785 ЦК України).

Пунктами 3.5, 3.6 договору оренди №104 сторони узгодили, що об`єкт оренди повертається Орендодавцю у стані, не гіршому, ніж той, в якому він одержаний, протягом 5 днів від дати закінчення строку дії договору за актом приймання-передачі, який складається, підписується у триденний строк з дня закінчення строку оренди.

Вказані умови договору кореспондуються з частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України, за положеннями якої повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» у запереченні проти відкриття апеляційного провадження (вх.01-04/1283/19 від 26.02.2019) та відзиві 9Вх №01-04/2783/19 від 26.04.2019) на апеляційну скаргу зазначає про безпідставність твердження скаржника, що ОСОБА_5 не мав перешкод у доступі до нежитлового приміщення з серпня 2018 року, оскільки факт повернення нежитлового приміщення в користування Орендодавця підтверджується актом державного виконавця від 27.03.2019р. про виселення ФОП ОСОБА_2 із нежитлового приміщення (в межах виконання оскаржуваного рішення).

В матеріалах справи відсутні докази про повернення Орендарем 02.08.2018 ключів від орендованого приміщення підписанту договору зі сторони орендодавця ОСОБА_7 , на які покликається скаржник в апеляційній скарзі. Про ці обставини ФОП ОСОБА_2 не зазначала ні в первісному позові, ні у відзиві на зустрічну позовну заяву. Вказані обставини не були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Зважаючи на припинення договору оренди нежитлового приміщення № 104 від 03.01.2018р., ФОП Стефанишин Л ОСОБА_8 Є. втратила статус Орендаря з 01.07.2018р. (дата припинення договору). Разом з тим, відповідач (за зустрічним позовом) в порушення вищенаведдених норм матеріального права та умов спірного договору оренди не повернув Орендодавцю за актом приймання-передачі об`єкт оренди. Отже, колегія суддів вважає, що вимога ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» про виселення ФОП Стефанишин Л.Є. з нежитлового приміщення, площею 31,6 кв.м, яке є частиною будівлі, що знаходиться по АДРЕСА_1 , є належним чином доведеною, про що судом першої інстанції зроблено вірний висновок та підставно задоволено дану вимогу.

Щодо вимоги зустрічного позову про визнання договору оренди нежитлового приміщення № 104 від 03.01.2018р. припиненим, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Нормами статей 16 ЦК України та 20 ГК України визначені способи захисту порушених прав, які можуть бути розширеними, але лише у випадку, коли такий спосіб забезпечує захист прав та охоронюваних законом інтересів особи, а застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Положеннями названих статей не встановлено можливості визнавати договір припиненим, оскільки наявний у п.7 ч.2 ст. 16 ЦК України спосіб захисту, як «припинення правовідношення» не є тотожним «припиненню правочину».

З урахуванням вищеописаних норм права, суд апеляційної інстанції вважає, що при заявленні даної вимоги ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» обрано спосіб захисту, який не передбачений діючим законодавством та який не забезпечує захист його порушених прав. Адже Товариство вимагає у такий спосіб не захистити порушене право, а встановити юридичний факт, з яким пов`язується можливість вимагати повернення майна з оренди.

Отже, враховуючи те, що спірний договір оренди є припиненим в силу встановленої поведінки сторін та норм закону та враховуючи, що діючим законодавством не передбачено такого способу захисту прав, як встановлення факту припинення договору, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вимоги позивача (за зустрічним позовом) про визнання договору оренди нежитлового приміщення № 104 від 03.01.2018р. припиненим.

В частині зустрічних позовних вимог про стягнення з Орендаря на користь Орендодавця неустойки та штрафу в розмірі 18700,00 грн. за користування нежитловим приміщенням після закінчення строку дії договору оренди (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог) суд зазначає таке.

Згідно із ч.3 ст.14 ЦК України виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Як зазначалось вище, пунктом 7.5 договору оренди нежитлового приміщення сторони узгодили, що за несвоєчасне повернення об`єкта оренди, Орендар сплачує Орендодавцю неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення і штраф в розмірі 3000,00 грн.

Згідно поданого позивачем (за зустрічним позовом) розрахунку Товариством нараховано неустойку за період з 01.07.2018р. по 01.10.2018р. включно в сумі 18800,00 грн. (т. 1, а.с. 140).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зокрема квитанції від 19.07.2018р. та листа Товариства №1/4-129 від 02.08.2018р, сплачені в липні 2018 року Підприємцем кошти в сумі 3100,00 грн. в якості орендної плати, зараховані Товариством в рахунок погашення неустойки (т. 1, а.с. 41, 78).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, договір оренди нежитлового приміщення № 104 від 03.01.2018р. припинив свою дію 01.07.2018р.

Згідно з пунктом 3.5. договору Орендар зобов`язаний повернути об`єкт оренди за актом приймання-передачі не пізніше, ніж через 5 днів після закінчення строку оренди.

Таким чином, першим днем прострочення повернення об`єкту оренди є 06.07.2018 року.

Надавши оцінку поданому позивачем (за зустрічним позовом) розрахунку розміру неустойки, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивачем невірно застосовано період її нарахування (з 01.07.2018р. по 01.10.2018р.), оскільки право на стягнення неустойки, встановленої ч.2 ст.785 ЦК України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого приміщення за актом приймання-передачі відповідно до п.3.5 договору, а не з фактичним користуванням, чи то перебуванням орендаря в цьому приміщенні.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає підставним та обґрунтованим задоволення судом першої інстанції зустрічних позовних вимог в частині стягнення з ФОП Стефанишин Л.Є. неустойки за період з 06.07.2018р. по 01.10.2018р. (88 днів) в розмірі 14700,00 грн. (18800,00 грн. 3100,00грн. 1000,00 грн. = 14700,00 грн.). Відтак, суд першої інстанції правомірно відмовив у частині зустрічних позовних вимог про стягнення неустойки в розмірі 1000,00 грн. (нарахованої за період з 01.07.2018р. по 05.07.2018р.).

Також умовами п.7.5 договору сторони встановили відповідальність у вигляді сплати штрафу в розмірі 3000,00 грн. за невиконання Орендарем обов`язку щодо повернення об`єкта оренди після закінчення строку дії договору.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно із ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Приписами частини 1 статті 230 Господарського кодексу України унормовано штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (ч. 2 ст.785 ЦК України).

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що штраф та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлено.

Матеріалами господарської справи підтверджено, що на час розгляду справи в суді першої інстанції спірний об`єкт оренди Орендар не повернув Орендодавцю.

Таким чином, вимога ТзОВ «Тернопільавтотранс 16100» про стягнення з ФОП Стефанишин Л.Є. 3000,00 грн. штрафу за неповернення об`єкту оренди у п`ятиденний строк від дати закінчення строку дії договору, є документально підтверджена, правомірна, отже підставно задоволена судом першої інстанції.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України унормовано: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача за первісним позовом не спростовують висновків, наведених в оскаржуваному судовому рішенні.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст. ст. 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Стефанишин Людмили Євгенівни б/н від 21.02.2019р. (вх. № 01-05/740/19 від 25.02.2019р.) залишити без задоволення, рішення господарського суду Тернопільської області від 06.12.2018р. у справі № 921/309/18 без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Справу повернути в господарський суд Тернопільської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя О.В. Зварич

Суддя О.П. Дубник

Суддя О.С. Скрипчук