ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

м. Вінниця

"08" травня 2019 р. Cправа № 902/112/19

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючий суддя Міліціанов Р.В.

при секретарі Незамай Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО", вул. Котовського, 7, м. Волочиськ, Хмельницька обл., 31200, код 37993500

до: Фермерського господарства "Геліос - П - А", вул. Весняна, б. 22, с. Рогинці, Хмільницький р-н, Вінницька обл., 22044, код 34303551

про стягнення 485 637, 27 грн.

без участі представників сторін

В С Т А Н О В И В :

18.02.2019 року до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" про стягнення з Фермерського господарства "Геліос - П - А" за Договором поставки № ВЗ-11/18ВН від 27.11.2017 року 486 546,42 грн., з яких 214 668,45 грн. основного боргу, 182 595,56 грн. штрафу, 28 587,41 грн. курсової різниці, 30 347,50 грн. 36% річних та 30 347,50 грн. пені.

Правовими підставами звернення до суду із вказаним позовом стало неналежне виконанням відповідачем зобов'язань за Договором поставки № ВЗ-11/18ВН від 27.11.2017 року в частині проведення розрахунків за отриманий товар, внаслідок чого виник борг в заявленій до стягнення сумі, на який нараховані пеня, штраф, курсова різниця та 36% відсотків річних.

Ухвалою суду від 19.02.2019 року відкрито провадження у справі № 902/112/19 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 19.03.2019 року.

19.03.2019 року суд постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання у справі № 902/112/19 на 09.04.2019 року (протокольна ухвала). Про місце, дату та час наступного судового засідання сторони повідомлені ухвалою від 20.03.2019 року шляхом їх виклику.

05.04.2019 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання б/н від 02.04.2019 року (вх. канц. №02.1-34/3057/19 від 05.04.2019) про уточнення позовних вимог, в якому представник позивача просить стягнути з Фермерського господарства "Геліос - П - А" грошові кошти в сумі 485 637, 27 грн., з яких 164 668,45 грн. основного боргу, 182 595,56 грн. штрафу, 28 587,41 грн. курсової різниці, 54 915,57 грн. 36% річних та 54 870,28 грн. - пені).

09.04.2019 року, за результатом проведення підготовчого судового засідання, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 08.05.2019 року, про що постановлено ухвалу, яку занесену до протоколу судового засідання від 09.04.2019 року. Про дату, час та місце наступного судового засідання сторони повідомлені ухвалою від 15.04.2019 року шляхом їх виклику.

В судове засідання для розгляду справи по суті учасники справи не прибули.

Про дату, час та місце судового розгляду Фермерське господарство "Геліос - П - А" завчасно повідомлено ухвалою суду від 15.04.2019 року, яку отримано відповідачем 19.04.2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернуто на адресу суду 02.05.2019 року (вх. № 02.1-47/4605/2019).

08.05.2019 року представником позивача надано через канцелярію суду заяву (вх. №02.1-34/3924/19) про розгляд справи без участі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО".

Суд зважає на положення ст. 242 ГПК України, п. 3 ч. 6 якої визначено, що днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Водночас, на підставі ч. 3 ст. 202 ГПК України, можливість розгляду справи за відсутності одного з учасників судового розгляду обумовлена фактом належного повідомлення про судове засідання.

Оскільки, сторони повідомлено про дату судового засідання з розгляду справи по суті з дотриманням вимог ГПК України, судом вирішено здійснити розгляд справи за відсутності представників учасників процесу.

Положеннями ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України визначено, що, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Суд розглянув матеріали справи, з'ясував фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, та встановив наступне.

27.11.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" (постачальник, позивач) та Фермерським господарством "Геліос - П - А" (покупець, відповідач) укладено договір поставки №В3-11/18ВН, за умовами якого в строки, визначені Договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця засоби захисту рослин, регулятори росту рослин та/або мікродобрива, насіння тощо (товар), а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість (пункт 1.1. Договору).

Згідно п. 1.2 Договору сторонами встановлено, що найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, термін поставки Покупцю та базис поставки, вартість товару, термін оплати, а також інші умови будуть визначені в специфікаціях - додатках до договору, які є невід'ємними частинами договору.

Пунктом 2.2. Договору сторони визначили, що покупець проводить оплату вартості товару шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника у банківській установі. Термін та схема оплати кожної партії товару будуть обговорюватись сторонами в кожному конкретному випадку окремо, та відображатися у відповідних специфікаціях-додатках, які є додатками до цього договору.

У п. 2.3.1. Договору сторони обумовили, що постачальник визначає у видатковій накладній вартість товару із розрахунку множення грошового еквівалента ціни товару в іноземній валюті вказаній в додатках до договору (специфікаціях), на курс продажу іноземної валюти на дату формування видаткової накладної.

Сторони встановили, що протягом строку дії договору грошові зобов'язання покупця існують і підлягають сплаті у гривнях. Постачальних визначає у видатковій накладній вартість товару із розрахунку множення грошового еквівалента ціни товару в іноземній валюті вказаній в додатках до Договору (специфікаціях) на курс продажу іноземної валюти на дату формування видаткової накладної. Сторони погодились, що ця умова не застосовується, якщо курс продажу іноземної валюти на дату формування видаткової накладної, менший (нижчий) або рівний курсу, який був встановлений на день підписання специфікації, в цьому випадку вартість товару визначається за ціною, яка була встановлена на момент підписання відповідної специфікації. Сума у гривнях, яку покупець повинен сплатити постачальнику як оплата вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни товару (її неоплаченої частини) в іноземній валюті, вказаній в додатках договору (специфікаціях) на курс продажу іноземної валюти на момент закриття торгів в день, що передує дню здійснення такої оплати за договором покупцем ціни товару (її неоплаченої частини). Сторони погодили, що ця умова не застосовується, якщо курс продажу іноземної валюти, на банківський день, що передує дню здійснення такої оплати покупцем ціни товару (її неоплаченої частини), менший (нижчий) або рівний курсу, який був визначений у видатковій накладній на товар, який оплачується, в цьому випадку оплата здійснюється за ціною, яка була встановлена на момент формування видаткової накладної. Курс валют визначається за даними сайту http://finance.ua, виходячи із курсу продажу долару США або євро до гривні, встановленому на Міжбанківському валютному ринку України на момент закриття торгів в день, що передує дню здійснення кожної операції за договором, а у разі відсутності за даними сайту http://finance.ua курсу продажу іноземних валют чи в силу будь-яких інших обставин курс продажу іноземних валют не може бути доступним сторонам, в такому разі діє офіційний курс продажу іноземної валюти ВАТ "Ощадбанк" (МФО 315784) (п.п. 2.3., 2.3.1., 2.3.2., 2.3.3., 2.3.4.).

Відповідно до п. 2.3.6. датою виконання грошових зобов'язань покупця за даним Договором є дата зарахування в повному обсязі відповідної необхідної суми грошових коштів на банківський рахунок постачальника.

У відповідності до умов Договору сторонами було підписано ряд додатків (№ 1 від 13.03.2018 року, № 2 від 13.03.2018 року, № 3 від 28.02.2018 року, № 4 від 28.02.2018 року, № 5 від 17.03.2018 року), якими визначено назву товару, кількість, ціну, загальну вартість товару, терміни поставки та календарний графік платежів (а.с. 13-15).

Наявними у матеріалах справи видатковими накладними (№ 314 від 28.02.2018 року на суму 233 364,00 грн., № 315 від 28.02.2018 року на суму 123 192,00 грн., № 323 від 30.03.2018 року на суму 215 289,36 грн., № 317 від 10.04.2018 року на суму 164 851,20 грн., № 373 від 13.04.2018 року на суму 77 459,76 грн.) підтверджується отримання відповідачем від позивача товару на суму 814 156,32 грн. (а.с. 16-18).

Видаткові накладні підписано та скріплено печаткою відповідача без жодних зауважень щодо кількості, якості, загальної вартості товару, терміну оплати.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачем здійснено часткову оплату вартості отриманого товару на суму 599 487,87 грн. без урахування курсової різниці, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (а.с. 63-71) та виписками по рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" за 19.03.2019 року та 22.03.2019 року (а.с. 72-77).

За решту отриманого згідно Договору товару відповідач не розрахувався та на час звернення із даним позовом до суду його заборгованість перед позивачем склала 214 668,45 грн.

З урахуванням викладеного, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача вартості поставленого товару в розмірі 214 668,45 грн. та нарахованих за невиконання грошового зобов'язання відповідно до умов Договору 182 595,56 грн. штрафу, 28 587,41 грн. курсової різниці, 30 347,50 грн. 36% річних та 30 347,50 грн. пені, загалом - 486 546,42 грн.

05.04.2019 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання б/н від 02.04.2019 (вх. канц №02.1-34/3057/19 від 05.04.2019) про уточнення позовних вимог, в якому представник позивача просить стягнути з Фермерського господарства "Геліос - П - А" грошові кошти в сумі 485 637, 27 грн., з яких 164 668,45 грн. основного боргу, 182 595,56 грн. штрафу, 28 587,41 грн. курсової різниці, 54 915,57 грн. 36% річних та 54 870,28 грн. пені (а.с. 58 - 87).

У поданому клопотанні про уточнення позовних вимог представник позивача, зокрема, зазначає, що відповідачем, під час розгляду справи, частково погашено заборгованість за Договором поставки №ВЗ-11/18ВН від 27.11.2017 року в сумі 50 000,00 грн., що підтверджується банківською випискою по рахунку (а.с. 76).

Вказана сума зарахована позивачем на погашення основної заборгованості за Договором, а провадження у справі 902/112/19 в цій частині закрито ухвалою суду від 08.05.2019 року.

Таким чином, з урахуванням здійснення часткової оплати вартості товару під час розгляду даної справи, борг відповідача за отриманий товар відповідно до Договору поставки №ВЗ-11/18ВН від 27.11.2017 року склав 164 668,45 грн.

Також позивачем зазначено, що під час розрахунку штрафних санкцій та відсотків річних ним було допущено деякі арифметичні помилки, не було враховано деякі періоди прострочення, в зв'язку з чим останній подає уточнений розрахунок вказаних нарахувань та, крім того, просить стягнути донараховані відсотки річних в розмірі 54 915,57 грн. та пеню 54 870,28 грн. з моменту подання позову до суду (13.02.2019 року) до 02.04.2019 року.

Надаючи оцінку даному клопотанню, суд зазначає наступне.

ч. 2 ст. 46 ГПК України передбачено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Господарським процесуальним кодексом, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Враховуючи наведене, суд визнає клопотання позивача таким, що відповідає вимогам ст. 46 ГПК України та розцінює його як збільшення розміру позовних вимог в межах сплаченого при подані позову судового збору, у зв'язку з чим приймає його до розгляду.

За таких обставин, з урахуванням збільшення позовних вимог, предметом судового розгляду є вимога позивача про стягнення з відповідача в судовому порядку вартості поставленого товару у розмірі 164 668,45 грн., штрафу - 182 595,56 грн., курсової різниці - 28 587,41 грн., 36% річних - 54 915,57 грн. та пені - 54 870,28 грн.

Доводи позивача щодо наявності заборгованості відповідача у визначеному в розмірі підтверджуються письмовими доказами, наявними у матеріалах справи.

Відповідачем суду не надано відзиву на позовну заяву та будь-яких доказів в спростування позовних вимог.

З огляду на встановлені обставини суд дійшов наступних висновків.

Зміст спірних правовідносин становлять взаємні права та обов'язки сторін щодо належного виконання умов Договору поставки №ВЗ-11/18ВН від 27.11.2017 року, які також врегульовано нормами Цивільного та Господарського кодексів України.

Частинами 1 та 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ст. 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України). Згідно зі ст. 174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 662 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Згідно положень ч. 1 ст. 692 цього ж кодексу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до ст. 193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Умовами Договору сторони визначили, що покупець проводить оплату вартості товару шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника у банківській установі. Термін та схема оплати кожної партії товару будуть обговорюватись сторонами в кожному конкретному випадку окремо, та відображатися у відповідних специфікаціях-додатках, які є додатками до цього договору.

Відповідач, всупереч умовам укладеного Договору поставки №ВЗ-11/18ВН від 27.11.2017 року та вказаних норм чинного законодавства, не здійснив оплату товару в повному обсязі та у визначені специфікаціями строки та не подав до суду будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

Враховуючи наведене, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений позивачем товар в розмірі 164 668,45 грн.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача 164 668,45 грн. боргу є правомірною, обґрунтованою та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Одним із видів господарських санкцій, які відповідно до ст. 217 ГК України можуть застосовуватися у сфері господарювання, є штрафні санкції, що можуть застосовуватися у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня) відповідно до умов договору між сторонами.

Порушенням зобов'язання, згідно ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Згідно із ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Ст. 230 ГК України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України, зокрема, виконання зобов'язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 4 та 6 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому співвідношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 7.2.1. Договору сторони передбачили, що за затримку з оплатою постачальнику за поставлений товар, покупець сплачує штраф в розмірі 25% від суми боргу (його неоплаченої частини) на перший день прострочення платежу, а також сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України.

У інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно п. 7.2.3. Договору поставки сторони домовились, що відповідно до вимог ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов'язання, покупець зобов'язується сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та тридцять шість відсотків річних від простроченої (неоплачуваної) суми.

Таким чином, суд вважає, що вимоги щодо стягнення пені, штрафу та 36% річних є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинному законодавству.

Відповідачем не надано до суду відомостей щодо майнового стану, не ініційовано питання зменшення неустойки на підставі ч.3 ст. 551 ЦК України.

Згідно поданих позивачем розрахунків, розмір нарахованої відповідачу пені становить 54 870,28 грн., 36 % річних - 54 915,57 грн., а також штрафу - 182 595,56 грн.

Суд, перевіривши представлені позивачем розрахунки встановив, що розміри пені, штрафу та відсотків річних обраховані арифметично вірно, є обгрунтованими, а тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо заявленої позивачем курсової різниці в розмірі 28 587,41 грн., суд враховує наступне.

Згідно ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена норма кореспондується з положеннями ч. 2 ст. 198 ГК України.

Згідно наказу Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року № 193 "Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 "Вплив змін валютних курсів" валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Пунктом 4 даного наказу встановлено, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

Таким чином, вираження у договорах грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Сторони погодили (п. 2.3.2. Договору), що сума у гривнях, яку покупець повинен сплатити постачальнику, як оплата вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни товару (її неоплаченої частини) в іноземній валюті, вказаній в додатках до договору (специфікація) на курс продажу іноземної валюти на момент закриття торгів в день, що передує дню здійснення такої оплати за Договором покупцем ціни і товару (її неоплаченої частини). Однак, сторони погоджуються, що ця умова не застосовується, якщо курс продажу іноземної валюти на банківський день, що передує дню здійснення такої оплати покупцем ціни Товару (її неоплаченої частини менший (нижчий) або рівний курсу, який був визначений у видатковій накладній на Товар, який оплачується, в цьому випадку оплата здійснюється за ціною, яка була встановлена на момент формування видаткової накладної.

Згідно п. 2.3.5. Договору, у випадку, коли покупець не оплатить товар (відповідну(ні) партію(тії) товару) за Договором у строки та на умовах, які передбачені Договором, і постачальник буде вирішувати спір у судовому порядку, постачальник має право визначити розмір заборгованості покупця станом на дату звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості, відповідно до ціни товару, яка може збільшитися у випадку, якщо курс продажу іноземної валюти станом на дату (робочу дату), що передує даті звернення з позовом до суду, по відношенню до гривні збільшиться в порівнянні з курсом, визначеним у специфікаціях (додатках) та видаткових накладних на товар.

Виходячи з умов договору, покупець взяв на себе обов'язок здійснювати оплату вартості товару виходячи з вартості товару на момент підписання кожної окремої специфікації з урахуванням курсу долара США або Євро до гривні, встановленому на Міжбанківському валютному Ринку України на момент закриття торгів в день, що передує дню здійснення кожної операції за договором.

Правило визначення курсу валют сторони обумовили у п. 2.3.3. Договору. Відповідно до додатків до Договору сторони погодили курс дол. США на день підписання Договору поставки та додатків до нього, який становив згідно: додатку № 1 - по курсу 25,92 грн./дол. США, додатку № 2 - по курсу 25,92 грн./дол. США, додатку № 3 - по курсу 26,92 грн./дол. США, додатку № 4 - по курсу 26,92 грн./дол. США, додатку № 5 - по курсу 26,32 грн./дол. США.

Як вбачається з матеріалів справи на виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 30 853,94 дол. США.

Відповідач оплатив позивачу 599 487,87 грн. без урахування курсової різниці відповідно до п. 2.3.2. Договору, що еквівалентно 21 881,04 дол. США.

Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на дату складання позовної заяви (13.02.2019 року) покупцем залишився неоплаченим гривневий еквівалент 8 972,90 дол. США, що відповідно до курсу продажу валют, встановленого на Міжбанківському валютному ринку на 13.02.2019 року складає 243 255,86 грн. (8 972,90 дол. США*27.11), з яких 214 668,45 грн. основного боргу та 28 587,41 грн. курсової різниці.

Судом враховується позиція Верховного Суду України, викладена в постановах від 04.07.2011 року по справі №3-62гс11 та від 26.12.2011 року по справі №3-141гс11, в яких зроблено висновок про те, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Враховуючи вищевказане, з врахуванням показників формули, встановленої умовами Договору поставки №ВЗ-11/18ВН від 27.11.2017 року та додатків до нього, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно заявлено до стягнення 28 587,41 грн. курсової різниці, а відтак дана вимога підлягає задоволенню в повному обсязі.

Як визначає ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи позивача щодо наявності заборгованості відповідача у визначеному розмірі підтверджуються письмовими доказами, наявними у матеріалах справи.

Всупереч умовам Договору та наведеним вище нормам чинного законодавства, відповідач не подав до суду будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в спростування позовних вимог позивача.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 164 668,45 грн. вартості поставленого товару, 182 595,56 грн. штрафу, 28 587,41 грн. курсової різниці, 54 915,57 грн. 36% річних, 54 870,28 грн. пені є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Згідно з ч. 10 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Оскільки, умовами укладеного договору передбачено нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (п. 7.2.1.), сторони у п. 7.5 Договори визначили, що строк нарахування штрафних санкцій не обмежується строком, встановленим ч. 6 ст. 232 ГК України, тому суд вважає за можливе визначити у резолютивній частині судового рішення про нарахування та стягнення на користь позивача пені та 36% річних з визначенням граничного строку їх нарахування до моменту виконання судового рішенняв частині погашення суми основного боргу за Договором поставки № ВЗ-11/18ВН від 27.11.2017 року в розмірі 164 668,45 грн.

Відповідно до ч. ч. 11, 12 Закону України "Про виконавче провадження", якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 13.02.2019 року позивачем на підставі платіжного доручення № сплачено 7 300,00 грн. судового збору за подання даної позовної заяви.

З урахуванням визначеної позивачем ціни позову 486 546,42 грн. належний розмір судового збору становив 7 298,20 грн. Таким чином, судовий збір на суму 1,80 грн. позивачем сплачено у більшому розмірі, ніж передбачено чинним законодавством.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закон України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За відсутності відповідного клопотання, судом не вирішується питання про повернення позивачу 1,80 грн. сплаченого надміру судового збору.

Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, відповідно до вимог ч. 9 ст. 129 ГПК України, судовий збір в розмірі 7 298,20 грн. слід покласти на нього.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 113, 118, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фермерського господарства "Геліос - П - А" (вул. Весняна, б. 22, с. Рогинці, Хмільницький р-н, Вінницька обл., 22044, код 34303551) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" (вул. Котовського, 7, м. Волочиськ, Хмельницька обл., 31200, код 37993500) 164 668,45 грн. вартості поставленого товару за Договором поставки № ВЗ-11/18ВН від 27.11.2017 року, 182 595,56 грн. штрафу, 28 587,41 грн. курсової різниці, 54 915,57 грн. 36% річних, нарахованих за період з 13.02.2019 року по 02.04.2019 року включно, 54 870,28 грн. пені, нарахованої на суму основного боргу за період з 13.02.2019 року по 02.04.2019 року включно, а також 7 298,20 грн. судових витрат зі сплати судового збору.

3. Нараховувати на суму боргу 164 668,45 грн.:

- пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє на момент нарахування пені, за кожен день прострочення протягом періоду з 03.04.2019 року до моменту виконання судового рішення в частині погашення суми основного боргу за Договором поставки № ВЗ-11/18ВН від 27.11.2017 року в розмірі 164 668,45 грн.;

- 36% річних за кожен день прострочення протягом періоду з 03.04.2019 року до моменту виконання судового рішення в частині погашення суми основного боргу за Договором поставки № ВЗ-11/18ВН від 27.11.2017 року в розмірі 164 668,45 грн.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Копію рішення надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, а також на електронну адресу позивача: .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити рішення суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Північно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Вінницької області.

Повний текст судового рішення складено 20 травня 2019 р.

Суддя Міліціанов Р.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Котовського, 7, м. Волочиськ, Хмельницька обл., 31200)

3 - відповідачу (вул. Весняна, б. 22, с. Рогинці, Хмільницький р-н, Вінницька обл., 22044)