СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2019 р. Справа № 905/2332/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Склярук О.І., суддя Дучал Н.М. , суддя Сіверін В.І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу позивача за вх. №902 Д/1 на рішення господарського суду Донецької області від 18.02.19 (суддя Чернова О.В., повний текст складено 25.02.2019) у справі № 905/2332/18

за позовом Акціонерного товариства "Укрзалізниця", м. Київ, в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Укрзалізниця", м. Дніпро,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна збагачувальна фабрика "Курахівська", с. Вовчанка, Мар`їнський район, Донецька область,

про стягнення 30 250, 00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Донецької області від 18.02.2019 у справі №905/2332/18 частково задоволено позовні вимоги Акціонерного товариства "Укрзалізниця", м. Київ, в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Укрзалізниця", м. Дніпро, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна збагачувальна фабрика "Курахівська" про стягнення коштів 30 250, 00 грн.

Не погодившись з ухваленим судом першої інстанції рішенням, позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду зі скаргою.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та невірно застосувавши норми матеріального права дійшов хибного висновку щодо часткового задоволення клопотання відповідача стосовно зменшення суми штрафу.

Крім того позивач вважає, що в цій справі штрафна санкція не є договірною, а випливає з положень Статуту залізниць України, якими чітко визначено розмір штрафу, а також посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену зокрема у постановах від 12.02.2018 у справі № 906/434/17 та від 05.02.2019 у справі № 914/2339/17.

Також на думку позивача, місцевий господарський суд формально послався на загальні засади законодавства (ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України) і взяв до уваги відсутність збитків у залізниці та розбіжність у комерційних актах при зазначенні маси вантажу.

При цьому позивач зазначає, що згідно ст. 118 Статуту залізниць України, штраф підлягає стягненню за самий факт порушень, незалежно від того, чи було завдано залізниці у зв`язку з цим збитки.

22.03.2019 Східним апеляційним господарським судом зареєстровано апеляційну скаргу позивача на вказане рішення Господарського суду Донецької області.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2019 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Склярук О.І. (суддя доповідач), суддя Сіверін В.І., суддя Дучал Н.М.

Заперечень проти відкриття апеляційного провадження на час постановлення ухвали від учасників справи не надійшло.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.03.2019 справа №905/2332/18 прийнята до апеляційного провадження та у відповідності до приписів ч.10 ст.270 ГПК України, призначена до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 270 ГПК України встановлює, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 Господарського процесуального кодексу України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна збагачувальна фабрика "Курахівська" зі станції відправлення Курахівська Донецької залізниці на станцію Енергодар Придніпровської залізниці відповідач відвантажив на адресу ДТЕК Запорізька ТЕС (вантажоодержувач) за залізничною накладною №50291855, зокрема, у вагоні №62198023 вантаж вугілля кам`яне марки г- насипом газовий. Вологість не менш 8%.

Відповідно до зазначеної накладної відповідачем у спірному вагоні зазначено масу вантажу 418 000 кг, вантаж у вагони завантажено вантажовідправником.

При проходженні зазначеного вагону через станцію Синельникове-1 на підставі актів загальної форми від 19.06.2018 за № 2317 та від 20.06.2018 за № 2323 Придніпровською залізницею проведено контрольне зважування даного вагону, за результатами якого складено комерційний акт № 453603/59 від 20.06.2018. Відповідно до зазначеного акта маса нетто у вагоні № 62198023 складає 65 050 кг.

На станції Синельникове-1 Придніпровської залізниці на підставі ст. 24 Статуту залізниць України, залізницею здійснено контрольне зважування вантажу зазначеного вагону на справних 150-тонних тензометричних вагах (держ. повірка 22.05.2018) та виявлено невідповідність відомостей, зазначених вантажовідправником в накладній фактичним параметрам.

За результатами контрольної перевірки станцією Синельникове-1 Придніпровської залізниці складений комерційний акт № 453603/59 від 20.06.2018. Відповідно до зазначеного акта маса вантажу не відповідає масі, вказаній відправником у накладній: а саме у вагоні № 62198023 - 70 000 кг, натомість складає 65 050 кг, що на 4 950 кг менше за вказану вантажовідправником.

У комерційному акті також містяться відомості про те, що навантаження вище рівня борту 0,2м, шапкоподібне, без виїмок і поглиблень. Вантаж ущільнено катком та марковано повздовжніми борознами по всій довжині вагону, маркування не порушене, у вагоні глухі торцеві стінки, люка щільно зачинені, течі вантажу немає. Вагон технічно справний.

Вказаний комерційний акт підписано підписаний належними особами (трьома особами працівниками станції) у відповідності до п. 10 Правил складання актів, які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 28 травня 2002 року N 334.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не оскаржував дії позивача та його комерційний акт.

У зв`язку з вищезазначеними обставинами, позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача штраф у п`ятикратному розмірі провізної плати (6050,50 х 5 = 30250,00 грн) за неправильне зазначення маси вантажу у накладній, передбачений Статутом залізниць України.

Статтею 74 ГПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність. Допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ст. 86 ГПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у примусовому спонуканні відповідача до сплати штрафу, нарахованого позивачем у зв`язку з невірним зазначенням маси вантажу.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Як встановлено ч.3 ст. 909 Цивільного кодексу України, укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням транспортної накладної.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення.

Загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Як зазначено в ст. 6 глави 1 Статуту залізниць, накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів, і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

Викладене зокрема спростовує аргументи Скаржника про позадоговірну природу штрафної санкції в контексті неможливості її зменшення у судовому порядку, оскільки розповсюдження приписів ст.24 Статуту залізниць на відповідача як вантажовідправника зумовлено саме перебуванням сторін у правовідносинах за договором перевезення, посвідчених накладною поза таких правовідносин розглядувана в межах цієї справи міра відповідальності не застосовується. Наразі, спосіб фіксації розміру штрафної санкції безпосередньо в договорі чи у спеціальному нормативному акті, який регулює цей аспект правовідносин перевезення між сторонами, не змінює правову природу штрафної санкції з точки зору можливості застосування ст.233 Господарського кодексу України, адже обидва цих способу визначення розміру штрафу у зобов`язаннях, підставою виникнення яких в даному випадку є саме договір, передбачені ст.231 вказаного Кодексу.

Згідно з ст. 24 Статуту залізниць, вантажовідправник несе відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній.

Правилами перевезень вантажів, а саме п. 1.1 розділу 4 "Правила оформлення перевізних документів" (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 р. за № 863/5084), а також ст. 23 Статуту залізниць передбачено, що відправник повинен надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів).

Правильність внесених у накладну відомостей, як це передбачено п. 2.3 Правил оформлення перевізних документів, своїм підписом підтверджує представник відправника.

Згідно з п. 5.5. розділу 5 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000 р. за № 644 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 р. за № 863/5084, якщо під час перевезення вантажу або на станції його призначення буде виявлено неправильне зазначення у накладній відомостей про адресу одержувача, його код, назву вантажу, його кількість, то з відправника стягується штраф згідно ст. 118, 122 Статуту.

Для засвідчення обставини невідповідності маси вантажу з даними, зазначеними у транспортних документах законодавцем у ст.129 Статуту визначено складання комерційного акту.

Підставою для покладання на відправника відповідальності, згідно зі ст. 122 Статуту залізниць, за неправильне зазначення ним відомостей про масу вантажу є комерційний акт, складений у випадках, передбачених ст. 129 Статуту щодо штрафу, нарахованого у розмірі відповідно до статті 118 Статуту. Штраф підлягає стягненню за сам факт допущення вантажовідправником порушень, незалежно від того, чи завдано залізниці у зв`язку з цим збитків.

Таким чином судова колегія погоджується із судом першої інстанції стосовно того, що підставою для матеріальної відповідальності вантажовідправника є обставини, викладені у комерційному акті.

Відповідно позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь залізниці штрафу є доведеними та обґрунтованими.

Натомість що стосується частково задоволеного судом першої інстанції клопотання відповідача, враховується наступне.

Відповідачем у суді першої інстанції було заявлене усне клопотання щодо зменшення суми нарахованого позивачем штрафу за невірно зазначену масу вантажу до однієї провізної плати.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що штраф, встановлений ст.ст. 118, 122 Статуту залізниць України, є мірою цивільно-правової відповідальності, передбаченої за порушення зобов`язань за договором перевезення вантажів (цивільно-правові відносини), а не публічно-правовою відповідальністю.

Частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 233 ГК України передбачено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.2 ст.233 ГК України, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з п.3 ч.1 ст.83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання.

Статут залізниць України є складовою частиною інших норм права, цивільного та господарського судочинства і не має якогось привілейованого статусу по відношенню до інших актів - ЦК і ГК України.

Таким чином, чинне законодавство України передбачає певні обставини, але не виключно, за наявності яких суд може зменшити розмір штрафу, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.02.2019 р. у справі № 914/2339/17, недотримання вимог, визначених Статутом залізниць, покладає на порушника відповідальність, яка передбачена пунктами 118, 122 Статуту залізниць, а штраф, який передбачений цими пунктами, стягується з вантажовідправника незалежно від наявності збитків та наслідків, можливості його зменшення Статутом не передбачено.

Проте ця правова позиція не спростовує заперечуваної Скаржником можливості суду зменшувати розмір штрафу. Дійсно, згадувані положення Статуту залізниць, визначаючи розмір штрафу, належного до застосування для даного порушення, факт якого встановлений і не спростований, не містять положень про зменшення його розміру у судовому порядку. Однак, за сферою свого правового регулювання Статут залізниць за своїм принципом не спрямований на регламентацію будь-яких дискреційних повноважень суду, що взагалі унеможливлює існування колізії/конкуренції із приписами ст.233 Господарського кодексу України та ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України.

Більш того, ймовірна конкуренція у правозастосуванні норм, що потребує визначення і переваги застосування саме спеціального припису можлива лише між правилами, встановленими нормативно-правовими актами одного рівня юридичної сили. У даному випадку Скаржник безпідставно стверджує про перевагу в питаннях здійснення дискреційних повноважень суду зі зменшення розміру штрафних санкцій у договірних відносинах підзаконного нормативного акту, який жодної мірою не стосується питання таких повноважень, над присвяченим саме цьому аспекту нормам закону актів вищої юридичної сили.

Враховуючи відсутність збитків для позивача, приймаючи до уваги розбіжність у комерційних актах при зазначенні маси вантажу, колегія приходить до висновку, про те, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано частково задовольнив клопотання представника відповідача про зменшення розміру штрафу на 50% від заявленого, що складає 15 125, 00 грн. та підлягає стягненню з відповідача.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки не спростовують викладених в судовому рішенні обґрунтованих висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010).

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду у даній справі не підлягає скасуванню, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за позовом та апеляційною скаргою покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

1.Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрзалізниця", м. Київ, в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Укрзалізниця", м. Дніпро, на рішення Господарського суду Донецької області від 18.02.2019 у справі №905/2332/18 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Донецької області від 18.02.2019 у справі №905/2332/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови буде складено та підписано протягом п`яти днів.

Головуючий суддя О.І. Склярук

Суддя Н.М. Дучал

Суддя В.І. Сіверін