СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2019 р. Справа № 913/412/16

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: судді:Мартюхіна Н.О., Здоровко Л.М., Шутенко І.А.
при секретарі судового засідання: За участю представників сторін: від апелянта від інших кредиторів ліквідатор розглянувши апеляційну скаргу Єлфімовій Ю.О. Жадан О.О. - за довіреністю №53/5/12-32-10-00-29 від 04.01.2019 (представник правонаступника ГУ ДФС у Луганській області); не з`явились; ОСОБА_1 . - за посвідченням №115 від 07.02.2013; Державної податкової інспекції у м. Лисичанську Головного управління ДФС у Луганській області, м. Лисичанськ Луганської області (вх.№360 Л/2)
на ухвалу Господарського суду Луганської області
від16.10.2018 (повний текст від 26.10.2018)
у справі№913/412/16 (суддя Ковалінас М.Ю.)
за заявою до боржника проПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ Публічного акціонерного товариства "Лисичанський склозавод "Пролетарій", м. Лисичанськ Луганської області банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 16.10.2018 у справі №913/412/16, окрім іншого:

- визнано грошові вимоги кредитора - Державної податкової інспекції у м. Лисичанську Головного управління ДФС у Луганській області (надалі - ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області), за заявою (вих. №8344/12-09-01 від 13.12.2017), до банкрута Публічного акціонерного товариства "Лисичанський склозавод "Пролетарій" (надалі ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій") в загальному розмірі 14432729,61 грн., у тому числі основний борг 13172956,35 грн., з якого 6323183,40 грн. - орендна плата за землю юридичних осіб, 6757724,40 грн. - податок на додану вартість, 54101,98 грн. - рентна плата зі збору за спеціальне використання води, 37955,57 грн. - екологічний податок та основний борг 5100,26 грн. з екологічного податку, 1254673,00 грн. штрафні санкції, а також 5956,00 грн. судового збору, решту вимог відхилено;

- визнано грошові вимоги кредитора ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області, за заявою (вих. №К540/9/12-09-10 від 03.09.2018), до банкрута ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій" в загальному розмірі 6033447,50 грн., у тому числі 45511709,00 грн. - основний борг, штрафні (фінансові) санкції 1481739,00 грн., а також 3254,00 грн. судового збору, решту вимог відхилено.

Не погодившись з постановленою ухвалою, до Східного апеляційного господарського суду звернулась ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Луганської області від 16.10.2018 у справі №913/412/16 в частині відхилення грошових вимог кредитора до боржника та прийняти нове рішення, яким:

- повністю визнати грошові вимоги ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області за заявами кредитора про визнання грошових вимог (вих. №8344/12-09-01 від 13.12.2017) та (вих. №К540/9/12-09-10 від 03.09.2018) у загальному розмірі 22908162,50 грн. та 8164104,32 грн. відповідно;

- зобов`язати господарський суд першої інстанції внести суму грошових вимог за заявами кредитора про визнання грошових вимог (вих. №8344/12-09-01 від 13.12.2017) та (вих. №К540/9/12-09-10 від 03.09.2018) у загальному розмірі 22908162,50 грн. та 8164104,32 грн. відповідно, а також судовий збір за подання апеляційної скарги в загальному розмірі 10086,00 грн. до реєстру кредиторів по справі №913/412/16;

- зупинити виконання ухвали Господарського суду Луганської області від 16.10.2018 у справі №913/412/16.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, заявник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, та на невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному судовому акті, обставинам справи.

1.Апелянт не погоджується з висновком місцевого суду про відхилення вимог кредитора ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області, за заявою (вих. №8344/12-09-01 від 13.12.2017), з орендної плати за землю юридичних осіб в загальному розмірі 7539069,02 грн. (5217303,03 грн. основний борг та 2321765,99 грн. - пеня) з наступних підстав:

1.1.В частині вимог кредитора до боржника з орендної плати за землю юридичних осіб за податковою декларацією з плати за землю за 2015 рік № від 19.02.2015 за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 в розмірі 3845894,88 грн., а також за податковою декларацією з плати за землю за 2016 рік № від 17.02.2016 в сумі 1005328,73 грн. та уточнюючою декларацією № від 02.03.2016 за період з 01.01.2016 по 31.03.2016 03,56 грн. апелянт доводить, що місцевий суд дійшов неправильного висновку про відхилення зазначених вимог з тих підстав, що вони вже були предметом судового розгляду у даній справі та відхилені у зв`язку з дією Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 №1669-VII, оскільки:

- ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій" самостійно задекларував та обчислив суму грошового зобов`язання, яку зазначав у податковій декларації з плати за землю за кожен рік окремо, з платою помісячно рівнозначними частинами, у зв`язку з чим повинен був сплачувати таку заборгованість;

- нормами Закону №1669-VII не вносились зміни до Податкового Кодексу України, а тому всі питання щодо оподаткування повинні регулюватись саме податковим законодавством;

- грошові зобов`язання боржника грунтуються на доказах, зокрема, самостійно поданих ним податкових деклараціях з плати за землю з місцезнаходженням земельних ділянок, які не входять до тимчасово окупованої території України.

1.2. В частині грошових вимог кредитора з плати за землю за податковою декларацією № від 10.02.2017 на суму 366075,86 грн. за період з 01.10.2017 по 30.10.2017 скаржник зазначає:

- дана сума основного боргу, яка була відхилена місцевим судом, складається з самостійно узгодженої суми податкового боргу боржника, відповідно до поданої ним податкової декларації з плати за землю за 2017 рік № від 10.02.2017 (з урахуванням уточнюючої податкової декларації за 2017 рік), зі сплатою щомісяця протягом року рівними частинами;

- у даному випадку, на відміну від положень Закону про банкрутство у спірних правовідносинах пріоритет до застосування мають норми податкового законодавства, якими регламентовано, що до моменту зміни та/або припинення податкового обов`язку платник податків є рівним з усіма платниками податків з питань оподаткування.

1.3. Стосовно нарахування пені, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність методики її нарахування в розмірі 2321765,99 грн. та відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених вимог, вказує про наступне:

- сума пені з орендної плати за землю юридичних осіб нарахована на суми податкового боргу, які виникли у зв`язку з несплатою самостійно задекларованого грошового зобов`язання, визначеного платником податків за період з 31.03.2014 по 04.04.2016;

- кредитором було надано до суду інтегровані картки платника, які є належними доказами, що підтверджують наявність несплаченої боржником суми пені;

- крім того, як вказує апелянт, нарахування пені здійснюється в автоматичному режимі засобами програмного забезпечення ІТС "Податковий блок".

2. Щодо відхилених вимог кредитора з податку на додану вартість в розмірі 936336,87 грн. (721527,00 грн. основний борг та 214809,87 грн. - пеня) скаржник посилається на таке:

- судом необґрунтовано відхилено вимоги кредитора з податку на додану вартість в частині основного боргу за декларацією з ПДВ № від 20.11.2017 в розмірі 721527,00 грн. та штрафних санкції на підставі податкового повідомлення-рішення № від 16.11.2017 в сумі 214809,87 грн. з підстав того, що боржником було самостійно подано декларацію за звітний період жовтень 2017, тобто після визнання боржника банкрутом, оскільки згідно вимог податкового законодавства до моменту зміни та/або припинення податкового обов`язку платник податків є рівним з усіма платниками податків з питань оподаткування.

3. За твердженням апелянта, місцевий господарський суд необґрунтовано відхилив вимоги ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області з рентної плати зі збору за спеціальне використання води в розмірі 18,00 грн., виходячи з наступних підстав:

- кредитор у своїй заяві про визнання грошових вимог припустився технічної описку в загальній сумі залишку несплаченого боргу (замість необхідних 4642,63 грн., помилково зазначено суму 4624,63 грн.);

- оскільки до заяви кредитора було додано інтегровану картку платника зі збору за спеціальне використання води, в якій було визначено правильну суму несплаченої заборгованості, тому суд першої інстанції мав можливість дослідити ці докази та безперешкодно самостійно з`ясувати дану обставину.

4. Крім того, апелянт вважає безпідставним висновок місцевого суду про відхилення вимог за заявою (вих. №540/12-09-10 від 03.09.2018) у сумі несплаченої пені в розмірі 2130656,32 грн., при цьому мотивує свою позицію наступним:

- нарахування пені здійснюється в автоматичному режимі засобами програмного забезпечення ІТС "Податковий блок";

- на підтвердження факту наявності несплаченого боргу кредитором до суду надавались інтегровані картки платника, які є належними доказами, що підтверджують наявність несплаченої боржником суми пені.

5. Також апелянт звертає увагу, що у п. 1 резолютивної частини оскаржуваної ухвали в сумі визнаних грошових вимог з основного боргу припущено описку та помилково збільшено суму боргу на 10,00 грн., у зв`зку з чим просить суд апеляційної інстанції змінити оскаржувану ухвалу в цій частині.

Відповідно до витягу з протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 13.11.2018 здійснено розподіл судової справи №913/412/16 та визначено наступний склад колегії судді для її розгляду: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., судді Здоровко Л.М. і Шутенко І.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.11.2018 поновлено ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Луганської області від 16.10.2018 у справі №913/412/16; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області на ухвалу Господарського суду Луганської області від 16.10.2018 у справі №913/412/16; встановлено сторонам строк для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання іншим учасникам справи в порядку ст. 263 ГПК України до 04.12.2018; призначено справу до розгляду на 12.12.2018 о 17:15 год.

У відзиві на апеляційну скаргу (вих. №2/16 від 30.11.2018), який надійшов до апеляційного суду від ліквідатора ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій", арбітражний керуючий Віскунов О.В. заперечує проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність. Узагальнено мотивую свою позицію наступним:

- в силу приписів ст. 6 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій" було звільнено від виконання своїх обов`язків щодо сплати орендної плати за землю у період з 14.04.2014 до 08.06.2016;

- щодо грошових вимог в частині орендної плати за землю юридичних осіб, нарахованої за період з 01.10.2017 по 30.10.2017, то ліквідатор вважає такі вимоги необґрунтованими, оскільки в силу вимог ч. 1 ст. 38 Закону про банкрутство у боржника після 03.10.2017 не виникає зобов`язань, зокрема, зі сплати орендної плати за землю юридичних осіб;

- в частині нарахування пені з орендної плати за землю юридичних осіб в розмірі 2321765,99 грн., податку на додану вартість в розмірі 721527,00 грн. та штрафних санкцій в сумі 214809,87 грн., а також пені по податку на додану вартість в розмірі 2130656,32 грн. ліквідатор зауважує, що кредитор також нарахував зазначені зобов`язання після визнання боржника банкрутом, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 38 Закону про банкрутство;

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.12.2018 зупинено апеляційне провадження у справі №913/412/16 про банкрутство ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій" за апеляційною скаргою ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області на ухвалу Господарського суду Луганської області від 16.10.2018 до винесення Судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду повного тексту судового рішення у справі №910/14827/16.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.04.2019 поновлено провадження у справі №913/412/16 за апеляційною скаргою ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області на ухвалу Господарського суду Луганської області від 16.10.2018 у справі №913/412/16; розгляд справи призначено на 13.05.2019 об 15:30 год.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.05.2019 задоволено клопотання ГУ ДФС у Луганській області про проведення судового засідання 13.05.2019 о 15 год. 30 хв. в режимі відеоконфереції; судове засідання ухвалено провести в режимі відео конференції; доручено Луганському апеляційному суду забезпечити проведення судового засідання 13.05.2019 о 15 год. 30 хв. в режимі відеоконференції за участю представника ГУ ДФС у Луганській області.

Судове засідання апеляційної інстанції, призначене на 13.05.2019 проводилось в режимі відеоконференції з Луганським апеляційним судом за участю представника правонаступника апелянта ГУ ДФС у Луганській області, який підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд скасувати ухвалу Господарського суду Луганської області від 16.10.2018 у справі №913/412/16 та ухвалити нове рішення, яким визнати грошові вимоги ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області за заявами (вих. №8344/12-09-01 від 13.12.2017) та (вих. №К540/9/12-09-10 від 03.09.2018) у повному обсязі. В судовому засіданні представник ГУ ДФС у Луганській області відмовився від вимог апеляційної скарги про зміну п.1 резолютивної частини оскаржуваної ухвали в сумі визнаних грошових вимог з основного боргу, посилаючись на те, що судом першої інстанції вже з власної ініціативи було виправлено таку описку.

Присутній у судовому засіданні 13.05.2019 ліквідатор ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій" арбітражний керуючий Віскунов О.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві, просив суд залишити ухвалу Господарського суду Луганської області від 16.10.2018 у справі №913/412/16 без змін.

Уповноважені представники інших кредиторів у судове засідання апеляційної інстанції, призначене на 13.05.2019 не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи всі сторони були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності вказаних учасників справи, у зв`язку з чим переходить до її розгляду по суті.

Згідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги і відзиву, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутніх представників апелянта та ліквідатора судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановленого господарським судом першої інстанції, не заперечується учасниками справи та підтверджується матеріалами справи, дослідженими судом апеляційної інстанції:

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 04.04.2016 порушено провадження у справі №913/412/16 про банкрутство боржника ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника.

Постановою Господарського суду Луганської області від 03.10.2017 боржника - ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Віскунова О.В., на якого покладено обов`язки та повноваження по проведенню ліквідаційної процедури, встановлені Законом про банкрутство.

Оприлюднення повідомлення про визнання банкрутом ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій", здійснено 18.10.2017 за №46513 на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет.

1. В межах встановленого законом строку до господарського суду першої інстанції від кредитора ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області надійшла заява з грошовими вимогами до банкрута (вих. №8344/12-09-01 від 13.12.2017) про визнання поточних вимог у загальному розмірі 23585586,70 грн., з яких основний борг - 19338853,81 грн., штрафні санкції - 1469482,87 грн., пеня - 2777250,02 грн., та витрати на оплату судового збору - 5956,00 грн.

В подальшому кредитором надано уточнення щодо заявлених ним грошових вимог, в якому зазначено, що ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій" було подано уточнюючі податкові декларації з плати за землю від 02.03.2016 № та від 07.09.2017 № до зменшення податкового зобов`язання за 2016 - 2017, тому кредитор вважає обґрунтованими суму податкового боргу з орендної плати за землю юридичних осіб 13862252,42 грн., у т.ч. основний борг 11540486,43 грн. (за період з 01.01.2015 по 30.09.2017 -11174410,57 грн., за період з 01.10.2017 по 30.10.2017 366075,86 грн.) та залишок несплаченої пені 2321765,99 грн., з яких 2018965,87 грн. нараховані відповідно до пп. 129.3.3 п. 129.3 ст. 129 ПК України, та згідно цього уточнення кредитор просив визнати його вимоги до банкрута в загальному розмірі 22908162,50 грн., з яких основний борг 19116913,64 грн., штрафні санкції 1469482,87 грн., пеня - 2321765,99 грн. та витрати по сплаті судового збору 5956,00 грн., й зобов`язати ліквідатора включити зазначені вимоги до реєстру кредиторів у справі в черговості, встановленій законодавством.

2. Разом з тим, кредитор - ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області, з пропуском строку встановленого ч. 1 ст. 38 Закону про банкрутство для подання заяв з грошовими вимогами до банкрута, звернувся до господарського суду першої інстанції із заявою (вих. №К540/9/12-09-10 від 03.09.2018) про визнання його грошових вимог до банкрута ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій" з податку на додану вартість станом на 09.08.2018 в розмірі 8164104,32 грн., у тому числі: основний борг 4551709,00 грн., штрафні (фінансові) санкції 1481739,00 грн., сума несплаченої пені 2130656,32 грн.

Як вже зазначалась, ухвалою Господарського суду Луганської області від 16.10.2018 визнано вимоги ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області, за заявою (вих. №8344/12-09-01 від 13.12.2017), в загальному розмірі 14432729,61 грн., решту вимог відхилено; крім того, визнано вимоги ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області, за заявою (вих. №К540/9/12-09-10 від 03.09.2018), до в загальному розмірі 6033447,50 грн., решту вимог відхилено.

Колегія суддів зазначає, що, як вбачається із тексту та прохальної частини апеляційної скарги, ухвала суду першої інстанції кредитором оскаржуються лише в частині відхилення вимог за заявою (вих. №8344/12-09-01 від 13.12.2017) в розмірі 8475405,89 та за заявою (вих. №540/9/12-09-10 від 03.09.2018) в розмірі 2130656,32 грн. В іншій частині зазначена ухвала не оскаржується, а тому згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, переглянувши справу з урахуванням меж перегляду визначених в ст. 269 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (надалі - Закон про банкрутство).

Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону про банкрутство, справи про банкрутство розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

За приписами ст. 1 Закону про банкрутство кредиторами є юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Частинами 1, 3, 5, 7 ст. 19 Закону про банкрутство унормовано, що мораторій на задоволення вимог кредиторів це - зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється, зокрема, забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій. Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

Аналіз приписів ч.ч. 1, 4 ст. 23 Закону про банкрутство свідчить про те, що з моменту офіційної публікації оголошення про порушення щодо боржника справи про банкрутство є таким, що фактично настав, строк виконання усіх зобов`язань боржника, які виникли до моменту порушення щодо нього провадження у справі про банкрутство, і незалежно від настання строку їх виконання, кредитори за такими зобов`язаннями зобов`язані заявити грошові вимоги до боржника у справу про банкрутство з додержанням тридцятиденного строку від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство, так як протилежне матиме наслідком втрату такими вимогами статусу конкурсних і їх включення до реєстру як вимог шостої черги. Зазначене не виключає можливості подання конкурсним кредитором своїх грошових вимог у ліквідаційній процедурі, однак матиме наслідком їх включення до вимог шостої черги.

Згідно ч. 1 ст. 38 Закону про банкрутство з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури вимоги за зобов`язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Із змісту наведеного положення вбачається, що законодавцем встановлено право поточних кредиторів на пред`явлення вимог до боржника за зобов`язаннями, що виникли у нього під час проведення процедур банкрутства, протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, під час розгляду кредиторських вимог у ліквідаційній процедурі, заявлених до боржника, господарському суду слід з`ясувати правову природу таких вимог як конкурсних чи поточних, надати правову оцінку доказам, поданим спірним кредитором на підтвердження його грошових вимог до боржника, перевірити дійсність заявлених вимог та з огляду на встановлене дійти висновку про наявність підстав для їх визнання та включення до реєстру вимог кредиторів у відповідній черговості. При цьому заявлені вимоги конкурсного характеру можуть включатися до реєстру вимог кредиторів тільки у шосту чергу згідно з частиною 4 ст. 23 Закону про банкрутство.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, кредитор ДПІ у м. Лисичанськ ГУ ДФС у Луганській області у своїй заяві (вих. №8344/12-09-01 від 13.12.2017), в обґрунтування заявлених вимог посилався на наступне.

Податковий борг ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій" станом на 11.12.2017 складає 23585586,70 грн., з яких: сума основного боргу - 19338853,81 грн., штрафні санкції - 1469482,87 грн., сума несплаченої пені - 2777250,02 грн.

Основний податковий борг - 19338 853,81 грн.:

- орендна, плата за землю юридичних осіб -11762426,60 грн.;

- податок на додану вартість - 7479251,40 грн.;

- рентна плата зі збору за спеціальне використання води - 54119,98 грн.;

- екологічний податок за викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення - 2730,55 грн.;

- екологічний податок за скиди забруднюючих речовин безпосередньо у водні об`єкти - 38410,82грн.;

- екологічний податок за розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об`єктах - 1914,46 грн.

Згідно уточнення кредитора щодо заявлених ним грошових вимог ДПІ вказало, що податковий борг ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій" складає 22908162,50 грн., в тому числі: сума основного боргу - 19116913,64 грн., штрафні санкції - 1469482,87 грн., сума несплаченої пені - 2321765,99 грн. та витрати на оплату судового збору в загальному розмірі 5956,00 грн.

Кредитором зазначено, що сума основного податкового боргу 19338853,81 грн., у т.ч. орендна плата за землю юридичних осіб - 11540486,43 грн., (11174410,57 грн. за період з 01.01.2015 по 30.09.2017 та 366075,86 грн. за період з 01.10.2017 по 30.10.2017), а всього 13862252,42 грн. (11540486.43 грн. - основний борг та 2321765,99 грн. - пеня). Після проведеного аналізу було встановлено, що ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій" були подані уточнюючі податкові декларації з плати за землю № від 02.03.2016 та № від 07.09.2017, до зменшення податкового зобов`язання на 2016 рік у загальному розмірі 913,27 грн. та на 2017 рік у загальному розмірі 265232,33 грн.

- податок на додану вартість - 7479251,40 грн. (період виникнення заборгованості 01.08.2017 - 10.12.2017);

- рентна плата зі збору за спеціальне використання води - 54119,98 грн. (період виникнення заборгованості 01.01.2017 - 30.09.2017);

- екологічний податок за викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення - 2730,55 грн. (період виникнення заборгованості 17.02.2017- 19.11.2017);

- екологічний податок за скиди забруднюючих речовин безпосередньо у водні об`єкти (код 19010200) - 38410,82 грн. (період виникнення заборгованості 20.05.2016 - 19.11.2017);

- екологічний податок за розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об`єктах - 1914,46 грн. (період виникнення заборгованості 20.05.2016 - 19.11.2017).

Як зазначає у своїй заяві ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області, загальна сума податкового боргу орендної плати за землю юридичних осіб, яка є обґрунтованою та підлягає задоволенню становить 13862252,42 грн., що складається з основного боргу 11540486,43 грн. (11174410,57 грн. за період з 01.01.2015 по 30.09.2017 та 366075,00 грн. за період з 01.10.2017 по 30.10.2017) та залишку несплаченої пені у сумі 2321765,99 грн., з яких - 2018965,87 грн. пені нараховано відповідно до пп. 129.3.3 п. 129.3 ст. 129 ПК України та п. 3.2.1. "Порядку обліку сум податкового боргу платників податків, щодо яких порушено провадження у справі про банкрутство або прийнято рішення суду про призупинення стягнення" затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 15.02.2001 №62 (зі змінами, в редакції наказу ДПА України від 07.11.2003 №538).

На підтвердження обставин та фактів, викладених у своїй заяві кредитор надав відповідні копії податкових декларації боржника (зокрема, № від 19.02.2015, № від 17.02.216, та уточнюючої податкової декларації за 2016 рік № від 02.03.2016), розрахунки з орендної плати за землю юридичних осіб, тощо (а.с.23- 32, 33-46 т.11).

При розгляді вищевказаних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про відхилення вимог кредитора ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області до боржника з орендної плати за землю з юридичних осіб за податковою декларацією з плати за землю за 2015 рік № від 19.02.2015 за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 в розмірі 3845894,88 грн., а також вимог з орендної плати за землю юридичних осіб за податковою декларацією з плати за землю за 2016 рік № від 17.02.2016 в сумі 1005328,73 грн. та уточнюючою декларацією № від 02.03.2016 за період з 01.01.2016 по 31.03.2016 03,56 грн., у зв`язку з тим, що дані вимоги вже були предметом розгляду у даній справі і судом відмовлено у їх задоволенні з підстав дії мораторію на нарахування орендної плати, введеного на виконання вимог Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції".

Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області у 2016 році зверталась до суду першої інстанції як конкурсний кредитор в межах встановленого Законом про банкрутство строку із заявою про визнання конкурсних грошових вимог до боржника (вих. №3709/12-09-10 від 28.04.2016).

Судом встановлено, що у цій заяві кредитором було у тому числі заявлено грошові вимоги до боржника з орендної плати за землю юридичних осіб за податковою декларацією з плати за землю за 2015 рік № від 19.02.2015 за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 та за податковою декларацією з плати за землю за 2016 рік № від 17.02.2016 та уточнюючою № від 02.03.2016 за період з 01.01.2016 по 31.01.2016.

У відповідності до Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" (надалі - Закон №365) від 17.05.2016 №1365-VIII, яким внесено зміни до ст.ст. 4, 6 та 7 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" № 1669 (надалі - Закон №1669), набрав чинності з 08.06.2016 року.

Статтею 8 Конституції України встановлено, що Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні їй відповідати.

Частиною 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення цього наведено у Рішенні Конституційного Суд України від 09.02.1999 за № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Конституційним Судом України наголошено, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти як таку, що починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події чи факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія закону чи іншого нормативно - правового акту поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1669, періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення РНБО України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Даний Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення АТО (наразі - ООС), та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Статтею 6 Закону №1669 визначено, що під час проведення антитерористичної операції суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, звільняються від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону №1669 на КМУ покладено обов`язок у 10-денний строк з дня опублікування вказаного Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13.04.2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 № 405/2014, у період з 14.04.2014 й до її закінчення.

За приписами ст. 1 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" районом проведення антитерористичної операції є визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

На підставі рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України"Антитерористичним центром при СБУ видано наказ від 07.10.2014 №33/6/а "Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення", згідно з яким визначено районом проведення антитерористичної операції Донецьку та Луганську області з 07.04.2014.

Згідно з п. 8 розділу Луганська область затвердженого Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 №1275-р, Переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, у тому числі й м. Лисичанськ є місцем проведення АТО.

Боржник - ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій", зареєстрований за адресою: вул. Мічуріна, буд. 1, м. Лисичанськ Луганської області, здійснює основну господарську діяльність на території м. Лисичанська Луганської області.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 за №1053-р затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до якого включено й м. Лисичанськ Луганської області.

05.11.2014 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №1079-р, яким зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 №1053 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція".

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2015, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 у справі №826/18327/14, визнано не чинним розпорядження КМУ №1079-р від 05.11.2014. Ухвалою Вищого адміністративного суду України №К/800/19383/15 від 28.07.2015 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Дія розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 №1053-р є зупиненою на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України №1079-р від 05.11.2014, разом з тим, воно є чинним, оскільки в установленому порядку не скасоване і не визнане незаконним (недійсним).

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р визначені місцем проведення антитерористичної операції населені пункти Луганської області (п. 8 розділу "Луганська область") серед яких є й м. Лисичанськ. Цей Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, не є скасованим або недійсним.

Проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей з 07.04.2014 визначено компетентним органом у сфері боротьби з тероризмом.

Судом апеляційної інстанції не можуть бути прийняті до уваги доводи апелянта у якості підстав для визнання обґрунтованими вимог зі сплати орендних платежів, нарахованих в період проведення антитерористичної операції, з огляду на наступне.

Закон № 1669 є спеціальним, його дія поширюється лише на визначене коло суб`єктів, визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, сертифікат Торгово-промислової палати України засвідчує існування форс-мажорних обставин, що унеможливлюють виконання певного зобов`язання, а в силу ст. 6 Закону №1699 у боржника в період дії антитерористичної операції зобов`язання зі сплати за користування земельною ділянкою як таке відсутнє, підстави для видачі сертифікату про засвідчення форс-мажорних обставин в даному випадку відсутні.

Колегія суддів погоджується, що у даному випадку підлягають застосуванню норми ст. 6 Закону №1669, яка є нормою прямої дії й звільняє суб`єкти господарювання від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності та не передбачає отримання сертифікату про засвідчення форс - мажорних обставин.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції з наведених підстав не приймає до уваги доводи апеляційної скарги та погоджується з висновками суду першої інстанції про відхилення грошових вимог до боржника з орендної плати за землю юридичних осіб за податковою декларацією з плати за землю за 2015 рік № від 19.02.2015 за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 та за податковою декларацією з плати за землю за 2016 рік № від 17.02.2016 та уточнюючою № від 02.03.2016 за період з 01.01.2016 по 31.01.2016, як необґрунтованих відповідно Закону України від 02.09.2014 №1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції".

Що стосується вимог кредитора, які виникли на підставі податкової декларації № від 10.02.2017 на суму 366075,86 грн. за період з 01.10.2017 по 30.10.2017, колегією суддів встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитором ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області заявлено грошові вимоги до банкрута в розмірі 366075,86 грн. основного боргу з орендної плати за землю юридичних осіб, період виникнення заборгованості з 01.10.2017 по 30.10.2017. Зазначені вимоги виникли на підставі самостійно визначених боржником зобов`язання, які були надіслані ним до контролюючого органу засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Вказану заборгованість заявник обґрунтовує положеннями Податкового кодексу України та на підтвердження надає податкову декларацію боржника з плати за землю за 2017 рік, розрахунок суми земельного податку, витяги з інтегрованої картки платника податків, розрахунок суми заборгованості з орендної плати за землю з юридичних осіб, тощо.

У відповідності до пп. 14.1.175. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгоджена платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Як свідчать досліджені судом докази, боржником ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій" 10.02.2017 було подано до органу доходів і зборів податкову декларацію № з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за перші 10 місяців 2017 року, згідно з цією декларацією протягом перших десяти місяців 2017 року боржник мав сплачувати орендну плату за землю по 366075,86 грн. щомісяця (загалом 3660758,60 грн.).

У пп. 14.1.147 ст. 14 Податкового Кодексу України зазначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Як було зазначено вище, з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

При цьому норми ч. 1 ст. 38 Закону про банкрутство не передбачають виникнення податкового обов`язку у боржника, щодо якого господарським судом відкрито ліквідаційну процедуру, з підстав самостійного визначення таким боржником обов`язку щодо обчислення та декларування плати за землю, термін сплати за яким настав після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом.

Статтею 19 Конституції України унормовано, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, враховуючи приписи ч. 1 ст. 38 Закону про банкрутство, а також положення пп. 1.3. ст. 1 та пп. 14.1.147 ст. 14 Податкового Кодексу України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що подання боржником, щодо якого введено ліквідаційну процедуру, декларацій до контролюючого органу не є підставою виникнення у такого боржника зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом.

Колегією суддів апеляційної інстанції також встановлено, що після визнання боржника банкрутом ПАТ "Лисичанський склозавод "Пролетарій" фактично не веде господарську діяльність і в нього відсутні будь-які господарські операції, в той час як обов`язок подавати фінансову звітність передбачено законодавством саме до затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу банкрута, у зв`язу з чим не приймаються посилання апелянта на наявність у боржника обов`язку надавати уточнення та вносити зміни до своєї податкової звітності, в тому числі до податкових декларацій.

При цьому, само по собі самостійне відображення будь-яких податкових зобов`язань в поданих до контролюючого органу податкових деклараціях після визнання боржника банкрутом, з урахуванням вимог ст. 14 ПК України та ч. 1 ст. 38 Закону про банкрутство, не зумовлює обов`язок банкрута сплачувати такі платежі і не робить дані в деклараціях щодо необхідності сплати орендних платежів обов`язковими до виконання. З наведених підстав також визнають необґрунтованим доводи апеляційної скарги щодо того, що заборгованість з орендної плати за користування земельною ділянкою самостійно були визначені боржником, що є підтвердженням обґрунтованості грошових вимог заявника.

Отже, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у визнанні вимог податкового органу до боржника за податковою декларацією з орендної плати за землю за податковою декларацією № від 10.02.2017 на суму 366075,86 грн., оскільки вказані вимоги, згідно інтегрованої картки платника нараховані 30.11.2017 за період з 01.10.2017 по 30.10.2017, тобто після визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури (03.10.2017).

Разом з тим, колегія суддів вважажє вірним висновком місцевого суду про відхилення грошових вимог кредитора з пені за орендною платою за землю юридичних осіб в сумі 2321765,90 грн., нарахованої за період з 31.03.2014 по 04.04.2016 на суми податкового боргу, які виникли у зв`язку з несплатою самостійно задекларованого грошового зобов`язання, визначеного платником податків.

Як вбачається із поданого контролюючим органом розрахунку, пеня нараховувалась на суму узгодженого податкового зобов`язання (податковий борг) в т.ч. за період проведення антитерористичної операції, тобто за проміжок часу коли боржник був звільнений від сплати орендних платежів за землю.

Фактично податкова інспекція у розрахунку заявленої пені вказує на обчислення її розміру в автоматизованому режимі АІС "Податковий блок" за період, в більшій мірі проміжок часу по якому у боржника не існувало обов`язку сплачувати орендні платежі, а тому нарахування на ці суми (які не підлягали до сплати) пені є неправомірним.

ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області до своєї заяви не надано та в матеріалах справі відсутні належні та допустимі докази у розумінні ст.ст. 76 77 ГПК України (формули або методика), які б дозволила перевірити нарахування цієї пені, встановити правильний період її нарахування (з урахуванням помилок контролюючого органу у нарахуванні основної заборгованості);

Зазначені вище докази мають суттєве значення для розгляду кредиторських вимог, оскільки лише вони дають суду можливість здійснити власний розрахунок пені за визнаними вимогами кредитора у частині боргу з орендної плати за землю юридичних осіб.

Згідно Порядку ведення органами ДФС України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим наказом Міністерства фінансів України 07.04.2016 №422, інтегрована картка платника (ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами.

З метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.

При цьому, саме лише посилання апелянта на те, що сума визначеної пені (2321765,90 грн.) підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями інтегрованої картки платника податків судовою колегією не може розцінюватись як підтвердження обґрунтованості цих вимог, оскільки зазначена інформація є лише формою оперативного обліку податків, яка відображає стан розрахунків платника. Тому оскільки нарахування пені відбувається в автоматизованому режимі за період 31.03.2014 по 04.04.2016 без виключення тих сум заборгованості, які боржник не повинен сплачувати в силу положень ст. 6 Закону №1669, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що кредитором не доведено належними та допустимим доказами наявність підстав для визнання зазначеної заборгованості, а у суду, за відсутності належним чином оформленого розрахунку із методикою або формулою нарахування пені, немає можливості самостійно встановити правильні періоди нарахування.

Крім того, кредитором заявлено вимоги до боржника, які виникли з податку на додану вартість в частині основного боргу за декларацією з ПДВ № від 20.11.2017 в розмірі 721527,00 грн. (а.с. 50 т.11).

Як свідчить зміст досліджених декларації, останню подано за звітний (податковий) період жовтень 2017 року, тобто після визнання боржника банкрутом.

Вимоги зі штрафних санкцій в розмірі 214809,87 грн., які заявлені ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області, виникли на підставі податкового повідомленням-рішенням № за звітний період жовтня 2017 за яким порушення також встановлено за звітний період - жовтень 2017 року, тобто після визнання боржника банкрутом.

Як вже вище зазначалось, подання боржником, щодо якого введено ліквідаційну процедуру, декларацій до контролюючого органу не є підставою виникнення у такого боржника зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що боржник у справі про банкрутство, щодо якого ухвалене рішення про визнання його банкрутом, на підставі положень ст. 38 Закону про банкрутство має право на легітимне очікування щодо звільнення від податкового обов`язку щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом.

Звільнення від податкового обов`язку щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом, як зазначалося вище, передбачено законом (ч. 1 ст. 38 Закону про банкрутство), а також зумовлює раціональне сподівання такого боржника на те, що після встановлення його неплатоспроможності у нього не виникають додаткові зобов`язання.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №910/14827/16 та від 16.04.2019 у справі №925/871/15.

Колегія суддів наголошує, що самостійне відображення будь-яких податкових зобов`язань в поданих до контролюючого органу податкових деклараціях після визнання боржника банкрутом, з урахуванням вимог ст. 14 ПК України та ч. 1 ст. 38 Закону про банкрутство, не зумовлює обов`язок банкрута сплачувати такі платежі і не робить дані в деклараціях щодо необхідності сплати визначених сум обов`язковими до виконання. З цих підстав також визнають необґрунтованим доводи апеляційної скарги щодо того, що заборгованість з податку на додану вартість самостійно була визначена боржником, що є підтвердженням обґрунтованості грошових вимог заявника.

За таких обставин колегія суддів погоджується з вірним висновком місцевого суду про відхилення заявлених ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області з податку на додану вартість в частині основного боргу за декларацією з ПДВ № від 20.11.2017 в розмірі 721527,00 грн. та зі штрафних санкцій в розмірі 214809,87 грн., які виникли після визнання боржника банкрутом, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 38 Закону про банкрутство.

Переглянувши ухвалу місцевого суду від 16.10.2018 в частині неврахованої суми рентної плати зі збору за спеціальне використання води в розмірі 18,00 грн., судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Як вбачається з заяви ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області про визнання грошових вимог (вих. №8344/12-09-01 від 13.12.2017), кредитором було зазначено про залишок несплаченого боргу за податковою декларацією з рентної плати зі збору за спеціальне використання води № від 04.05.2017 у розмірі 4624,63 грн. (а.с.10, т.11).

При цьому, в прохальній частині означеної заяви кредитор також просив визнати його вимоги саме з урахуванням цієї суми заборгованості. В матеріалах справи відсутні будь-які пояснення ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області щодо конкретизації чи уточнення контролюючим органом своїх вимог.

Суд першої інстанції розглянув вимоги кредитора за декларацією № від 04.05.2017, визнав їх обґрунтованими та включив цю суму до реєстру вимог кредиторів.

Апелянт не погоджується з таким висновком, посилаючись на те, що дана сума була помилково зазначена ним під час складання заяви про визнання грошових вимог. Вважає, що оскільки в матеріалах справи містились достатні докази, а саме відповідна ІКП (код БК 13020100) на підтвердження тих обставин, що сума заборгованості за спеціальне використання води складала 4642,63 грн., тому суд першої інстанції мав можливість самостійно дослідити та з`ясувати зазначену обставину, а не лише виходити із відповідних вимог заявника.

Проте, колегією суддів в цій частині не встановлено допущених місцевим судом порушень норм процесуального права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Питання, які вирішує суд при ухваленні рішення регулюються ст. 237 ГПК України.

За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.

З урахуванням наведених приписів процесуального законодавства колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правомірно розглянув справу саме в межах заявлених ДПІ вимог та при ухваленні рішення суд обґрунтовано не вийшов у рішенні за межі заявлених вимог.

При розгляд апеляційної скарги ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області щодо оскарження вимог кредитора, за заявою (вих. №540/12-09-10 від 03.09.2018) в частині пені в сумі 2130656,32 грн., судом апеляційної інстанції встановлено.

Дослідивши наявні у справі докази, а саме інтегровану картку платника податків, судом апеляційної інстанції встановлено, що боржнику нараховано пеню у тому числі й за період й до дати введення мораторію на задоволення вимог кредиторів - 04.04.2016 та за період від дати визнання боржника банкрутом - від 03.10.2017 по 09.08.2018, що суперечить нормам Закону про банкрутство.

Згідно пояснень кредитора, нарахування пені здійснюється згідно ст. 129 ПК України, сума пені визначається в автоматичному режимі за допомогою програмного забезпечення ITC "Податковий блок", тобто формула (методика), яка б дозволила перевірити нарахування цієї пені й дозволила суду здійснити власний розрахунок пені за визнаними поточними вимогами кредитора в частині основного боргу, які ґрунтуються у т.ч. на податкових повідомленнях-рішеннях №, № від 25.12.2012 відсутні.

Колегією суддів встановлено, що ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області до своєї заяви не надано та в матеріалах справі відсутні належні та допустимі докази у розумінні ст.ст. 76 77 ГПК України (формули або методика), які б дозволила перевірити нарахування цієї пені, встановити правильний період її нарахування (з урахуванням помилок контролюючого органу у нарахуванні основної заборгованості).

Слід звернути увагу, що зазначені вище докази є суттєвими для розгляду кредиторських вимог за умови, що в даному випадку контролюючим органом неправильно визначено суму основного зобов`язання на яку здійснюється нарахування пені, оскільки лише вони дають суду можливість здійснити власний розрахунок пені за визнаними вимогами кредитора у частині боргу з орендної плати за землю з юридичних осіб.

Згідно Порядку ведення органами ДФС України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим наказом Міністерства фінансів України 07.04.2016 року № 422, інтегрована картка платника (ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами.

З метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.

Відтак, саме лише посилання апелянта на те, що сума визначеної пені (2130656,32 грн.) підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями інтегрованої картки платника податків судовою колегією не може розцінено як підтвердження обґрунтованості цих вимог, оскільки зазначена інформація є лише формою оперативного обліку податків, яка характеризує стан розрахунків платника.

Крім того, за змістом ч. 102.1 ст. 102 ПК України, контролюючий орган, крім випадків, визначених п. 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної п. 133.4 ст. 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Колегія суддів встанволено, що у наведеному апелянтом розрахунку пені також не враховано приписи ч. 102.1 ст. 102 ПК України та не враховано вимоги щодо самостійного списання безнадійного податкового боргу.

Тому оскільки нарахування пені відбувається в автоматизованому режимі за період 30.04.2011 по 24.06.2018 без виключення тих сум заборгованості, які боржник не повинен сплачувати за період: дії мораторію, введеного з порушенням провадждення у справі про банкрутство; після визнання боржника банкрутом; а також безнадійний податковий борг, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду, що кредитором не доведено належними та допустимим доказами наявність підстав для визнання зазначених сум, а у суду, за відсутності належним чином оформленого розрахунку із методикою формулою нарахування пені, немає можливості самостійно встановити правильні періоди нарахування.

Таким чином, доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваної ухвали не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту у відповідній частині суд апеляційної інстанції не вбачає.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оскаржуваній судовій ухвалі висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга ДПІ у м. Лисичанськ ГУ ДФС у Луганській області не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Луганської області від 16.10.2018 у справі №913/412/16 в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.

Відмова у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України є підставою для віднесення судового збору за її подання на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Лисичанську Головного управління ДФС у Луганській області на ухвалу Господарського суду Луганської області від 16.10.2018 у справі №913/412/16 - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Луганської області від 16.10.2018 у справі №913/412/16 (в частині відхилення вимог за заявою (вих. №8344/12-09-01 від 13.12.2017) в розмірі 8475405,89 та за заявою (вих. №540/9/12-09-10 від 03.09.2018) в розмірі 2130656,32 грн.) - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя І.А. Шутенко

(У судовому засіданні 13.05.2019 проголошено вступну та резолютивну частину постанови. Повний текст постанови складено та підписано суддями 17.05.2019).