ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2019 р. Справа№ 910/25493/15

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Реуцька Т.О.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державної іпотечної установи

на рішення Господарського суду міста Києва

від 12.12.2018 (повний текст рішення складено 22.12.2018)

у справі № 910/25493/15 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Державної іпотечної установи

до 1)Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар»

2)Публічного акціонерного товариства «Дельта банк»

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні

відповідача-1 Компанія Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill

Financial Services International Inc.)

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

за участю Прокуратури міста Києва

про визнання недійсним зарахування вимог

В С Т А Н О В И В:

Державна іпотечна установа (далі - ДІУ, позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар» (далі - ТОВ «Яблуневий дар», відповідача-1), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», Банк, віповідача-2) про визнання недійсним правочину про зарахування зустрічних вимог, здійсненого на підставі заяви ТОВ «Яблуневий дар» про зарахування зустрічних однорідних вимог № 1 від 09.02.2015, а саме вимог Банку до ТОВ «Яблуневий дар» за Договором мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 з підстав невідповідності цієї заяви вимогам ст. 601 ЦК України, ст. 203 ГК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2015 у справі № 910/25493/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2016, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.05.2016 рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2016 у справі № 910/25493/15 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2017 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 (ТОВ «Яблуневий дар») залучено Компанію Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.) (далі - Компанія, третя особа-1).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 15.08.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 у справі № 910/25493/15 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Під час нового розгляду справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2018 до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмета спору на стороні відповідача-2 залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - третя особа-2).

Заперечуючи проти позову, відповідач-2 подав відзив на позов, в якому зазначив про недоведеність позивачем його порушеного прав укладенням спірного правочину, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У наданому суду першої інстанції відзиві на позов, відповідач-1 також заперечив проти позову, вказуючи, що постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 у справі №910/6052/16, якою визнано недійсними укладені між ПАТ «Дельта Банк» та ДІУ Договір застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та Договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014, залишено в силі, що в свою чергу спростовує доводи позивача про порушення оспорюваним правочином його прав чи/та охоронюваних законом інтересів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі № 910/25493/15 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Державна іпотечна установа оскаржила його в апеляційному порядку, просила скасувати рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням та неправильним застосуванням вимог матеріального права. За твердженнями апелянта, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що ДІУ не доведено порушень її прав чи/та охоронюваних законом інтересів оспорюваною заявою про припинення зобов`язання за Договором мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 зарахуванням зустрічних однорідних вимог, адже приписами ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Апелянт наголошував, що крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Крім цього, необґрунтованими, на переконання апелянта, є висновки місцевого суду про те, що у справі №910/6052/16 визнано недійсним Договір відступлення прав вимоги та Договір застави майнових прав в цілому, а не ту чи іншу редакцію договору (редакцію ПАТ «Дельта Банк» чи редакцію ДІУ), адже долучена ДІУ до позовної заяви у даній справі копія Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) та надана ПАТ «Дельта Банк» у справі №910/6052/16 копія Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) відрізняються лише умовою щодо набуття ДІУ прав вимоги в день винесення Національним банком України рішення про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних, яка наявна в представлкних ДІУ договорах та відсутня в договорах, які надало ПАТ «Дельта Банк». ДІУ наполягала, що сторони у взаємовідносинах керувались Договором відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) в редакції, наданій ДІУ, тобто з умовою щодо набуття позивачем прав вимоги, в тому числі, в день винесення Національним банком України рішення про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних. Про таке, на думку апелянта, свідчить той факт, що при перевірці Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» правочинів на предмет їх нікчемності було перевірено Договір застави майнових прав та Договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) саме в редакції, наданій ДІУ. Апелянт також стверджував, що внаслідок того, що судом першої інстанції невірно встановлено фактичні обставини справи щодо порушеного права позивача, залишилась недослідженою правомірність проведення зарахування однорідних зустрічних вимог, яка, на думку скаржника, суперечить приписам ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК України. Крім цього, на переконання апелянта, сторони Угод про торговий кредит та Договорів купівлі-продажу встановили недопустимість здійснення зарахування однорідних зустрічних вимог за спірними договорами та акредитивами, що також підтверджує невідповідність заяви про зарахування вимогам закону, адже строк виконання зобов`язань за акредитивами є таким, що не настав тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ПАТ «Дельта Банк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому вказувало на безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просило не брати їх до уваги, а оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначило, що у даному випадку ДІУ звернулася до суду через порушення оспорюним правочином саме її прав, відтак в контексті положень ст. 4 ГПК України, в першу чергу мала б довести суду, що зарахуванням зустрічних однорідних вимог порушено саме права ДІУ. Тобто, з самого початку місцевий суд повинен встановити, чи були порушеними, не визнаними або оспореними права, свободи чи інтереси саме позивача, якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову. З приводу посилань позивача в якості доказів на договори застави майнових прав та відступлення прав вимоги, відповідач-2 вказував, що ці договори (саме договори як правочини, а не будь-яка з їх редакцій) є недійсними, що підтверджується протоколом №54 від 22.09.2015 засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» № 67 від 11.03.2015; постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 у справі № 910/6052/16 про визнання недійсними договорів в цілому (як правочини), а не ті чи інші їхні пункти, редакції, версії, адже судами у цій справі досліджувалися обидві редакції договорів (надані як ДІУ, так і Дельта Банком); та судовими рішеннями у інших справах, які стосувалися договорів між ПАТ «Дельта Банк» та ДІУ, а саме: рішенням Господарського суду міста Києва від 04.04.2017 у справі № 910/25491/15, яке не оскаржувалося та набрало законної сили; постановою Вищого господарського суду України від 07.11.2017 у справі № 910/25484/15; постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 у справі № 910/21839/16. В усіх згаданих рішеннях суди встановили, що права ДІУ оскаржуваними односторонніми правочинами зарахування зустрічних однорідних вимог не порушені, оскільки ДІУ не є кредитором позичальників ПАТ «Дельта Банк». Щодо підстав надіслання Верховним Судом даної справи на новий розгляд з причин, що право заперечувати дійсність заяви про зарахування належить тій стороні, яка є контрагентом сторони, яка направила заяву (п. 4.17 постанови), відповідач-2 поясняв тим, що стороною, яка направила вимогу, є ТОВ «Яблуневий Дар»,вимога була адресована та направлена не ДІУ, а Банку, відповідно саме Банк є контрагентом сторони, яка направила заяву. З приводу відмінності договору застави та договору відступлення прав вимоги в редакції ДІУ від оспорюваних договорів ПАТ «Дельта Банк» у справі № 910/6052/16, а також як відмінність в редакціях договорів впливає на їх нікчемність з підстав встановлених частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (п. 4.18, 4.19 постанови), вказував, що по-перше, наданими відповідачами доказами у справі 910/6052/16 досліджувалися обидві редакції договорів; по-друге, наявність або відсутність такої відкладальної умови, як запровадження у банку тимчасової адміністрації (якою лише і відрізняються редакції договорів) жодним чином не впливає на нікчемність цих правочинів в контексті ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування». Таким чином, за твердженнями відповідача-2, кожна з даних обставин та доказів зокрема та всі вони в сукупності дають підстави вважати, що зарахуванням може бути порушено права та інтереси АТ «Дельта Банк», але жодним чином не ДІУ, тільки в межах позову АТ «Дельта Банк» може доводитися все те, на чому наполягає ДІУ в своїх підставах щодо недійсності зарахування.

Фонд гарантування вкладів також заперечуючи проти апеляційної скарги, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказував на безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту визначеним законодавством приписам встановлюється в ході розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. При цьому, порушення, невизнання або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими, а тому обов`язком позивача на підставі ст. 74 ГПК України є доведення належними, допустимими, достовірними та достатніми (у розумінні ст.ст. 76-79 ГПК України) доказами факту наявного порушення, невизнання або оспорювання його прав та законних інтересів відповідачами у справі. Третя особа-2 також наголошувала, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.02.2017, визнано недійсними Договори застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014, на які посилався позивач, а також встановлено ознаки їх нікчемності на підставі ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що в свою чергу свідчить про відсутність у ДІУ будь-якого порушеного вчиненням спірного одностороннього правочину права, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог повністю саме із цих підстав. Крім цього, за твердженнями третьої особи-2, під час розгляду справи № 910/6052/16 судом досліджувались обидві редакції договорів тощо.

В наданому суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ «Яблуневий дар» також зазначило про безпідставність апеляційних вимог, звертаючи увагу на те, що суд першої інстанції надав належну правову оцінку тому факту, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.02.2017, визнано недійсними Договори застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014, на які посилався позивач. Одночасно зазначив, що суд визнав недійсними ці договори в цілому, а не ту чи іншу їх редакцію. Крім цього, відповідач-1 стверджував, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що ТОВ «Яблуневий дар» направило заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог не на адресу ДІУ, а на адресу ПАТ «Дельта Банк», перед яким у товариства були зобов`язання та у якого були зобов`язання перед товариством.

В судове засідання апеляційної інстанції 14.05.2019 з`явились представники позивача, відповідачів 1 та 2, третьої особи-2 та прокуратури, представник третьої особи-1 не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення йому нотаріально засвідченого перекладу відповідної ухвали суду про відкладення розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив задовольнити її за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Прокурор в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких також підтримав апеляційну скаргу позивача, просив задовольнити її за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представники відповідачів 1 та 2, третьої особи-2 в судовому засіданні апеляційної інстанції надали пояснення, в яких заперечили доводи апеляційної скарги, просили не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзивах на апеляційну скаргу.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 19.07.2012 року між ПАТ «Дельта банк» (відповідачем-2, банком за договором) та ТОВ «Яблуневий Дар» (відповідачем-1, позичальником за договором) укладено Договір мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/2 (далі - Кредитний договір), за умовами пп. 1.1.1, 1.1.2.1.1 якого надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами на умовах, визначених у Кредитному договорі, в межах невідновлювальної мультивалютної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 25 000 000 євро зі сплатою за користування кредитом 12 % річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 30.06.2013.

Додатковим договором № 3 від 11.09.2012 до Кредитного договору сторони збільшили максимальний ліміт заборгованості до 34 500 000,00 євро, а Додатковим договором № 10 від 27.06.2013 - зменшили максимальний ліміт заборгованості до 19 672 500,55 євро з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 15.08.2014.

31.07.2014 між сторонами укладено Додатковий договір № 19 до Кредитного договору, за змістом якого сторони змінили кінцевий термін погашення заборгованості, відповідно до якого таке погашення має відбутися не пізніше 29.08.2014 включно.

27.02.2013 між Державною іпотечною установою (позивачем) та ПАТ «Дельта Банк» (відповідачем-2) укладено Договір банківського рахунку №26/995-070.

В забезпечення виконання зобов`язань ПАТ «Дельта Банк» перед Державною іпотечною установою за цим Договором банківського рахунку між цими сторонами укладено Договір застави майнових прав від 04.09.2014 № Д-2/2014.

04.09.2014 між Державною іпотечною установою (позивачем) та ПАТ «Дельта Банк» (відповідачем-2) укладено договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-2.1/2014, за змістом п. 1.2 якого первісний кредитор (ПАТ «Дельта Банк») відступає, а новий кредитор (Державна іпотечна установа) набуває всі права вимоги за договорами згідно додатків до нього.

Відповідно до додатку № 1 до згаданого Договору первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув права вимоги, зокрема, за Кредитним договором, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Яблуневий Дар» 19.07.2012.

Положеннями п. 2.2 Договору відступлення права вимоги сторони погодили, що в незалежності від випадків, передбачених п. 2.1 Договору, п. 1.2 набирає чинності в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення Банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення).

Постановою Національного банку України від 02.03.2015 № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до категорії неплатоспроможних» Банк з 03.03.2015 віднесено до категорії неплатоспроможних.

Таким чином, на думку позивача, з 02.03.2015 Державна іпотечна установа набула прав вимоги до ТОВ «Яблуневий Дар» за Кредитним договором від 19.07.2012.

Проте до згаданого переходу прав вимоги ТОВ «Яблуневий дар» направило ПАТ «Дальта Банк» заяву про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог № 1 від 09.02.2015, в якій товариство вказувало на часткове припинення зобов`язань зі сплати заборгованості за Кредитним договором на суму 6 472 799, 96 Євро та припинення зобов`язань зі сплати ПАТ «Дельта Банк» ТОВ «Яблуневий дар» заборгованості на суму 7 301 318 дол. США за такими акредитивами, які було видано Банком на користь Компанії: безвідкличним резервним акредитивом № LC/SB/016/042014 на суму 249 890, 48 дол. США; безвідкличним акредитивом №/IM/12/112013 на суму 4 999 280 дол. США; безвідкличним акредитивом № LC/IM/14/122013 на суму 10 598 390 дол. США. Вказана заява була отримана Банком 23.02.2015 за вх. № 4346.

Спір у даній справі виник в зв`язку із оспорюванням позивачем законності правочину про зарахування зустрічних вимог, здійсненого на підставі заяви ТОВ «Яблуневий дар» про зарахування зустрічних однорідних вимог № 1 від 09.02.2015 через його невідповідність положенням ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК України.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

У відповідності до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами (ч. 1 ст. 202 ГК України).

За приписами ч.3 ст. 203 ГК України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними, тобто зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду (гроші, однорідні речі);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому).

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Відповідно до ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Положеннями ст. 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Якщо друга сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду.

Кожна особа згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями ч. 1 ст. 1 ГПК України (в редакції чинній на момент звернення до суду з позовною заявою) було встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під охоронюваними законом інтересами згідно рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлене загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз згаданих положень дає підстави вважати, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

При цьому, порушення, невизнання або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими, а тому обов`язком позивача відповідно ч. 1 ст. 74 ГПК України є подання доказів наявності фактичних обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, що мають значення для справи.

Належними згідно ст. 76 ГПК України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Звертаючись з даним позовом до суду та обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Державна іпотечна установа посилалась на наявність у неї правового статусу заставодавця на підставі Договору застави майнових прав № д-1.1/2014 від 04.09.2014, укладеного між Державною іпотечною установою та ПАТ «Дельта Банк», а також зазначала про укладення між ними й Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014.

Як встановлено матеріалами справи, постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.02.2017, у справі №910/6052/16 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ДІУ, за участі у справі третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ТОВ «Танк Транс»; третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ТОВ «Яблуневий Дар», визнано недійсними Договори застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014, укладені між ПАТ «Дельта Банк» та ДІУ.

Підставами для визнання судом вказаних договорів недійсними було те, що сторони всупереч вимогам постанови Національного банку України № № 348/БТ, яка була отримана AT «Дельта Банк» у встановленому законом порядку та була обов`язковою для виконання, уклали договір застави та договір відступлення права вимоги в період існування у банку відповідних заборон, зокрема, щодо здійснення кредитних операцій, операцій щодо зміни та реалізації заставленого майна за наданими кредитами без погодження з представниками Національного банку України.

За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акту, який набрав законної сили.

За змістом ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки судове рішення у справі 910/6052/16, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, встановленим є той факт, що позивач не набув права вимоги за Договором мультивалютної кредитної лінії від 19.07.2012 року № НКЛ-2005469/2, оскільки вказаним рішенням Договори застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014, укладені між ПАТ «Дельта Банк» та ДІУ, визнано недійсними.

Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами не доведено суду порушення його прав чи/та охоронюваних законом інтересів оспорюваною заявою про припинення зобов`язання за Договором мультивалютної кредитної лінії від 19.07.2012 № НКЛ-2005469/2 зарахуванням зустрічних вимог №1 від 09.02.2015.

При цьому, слід зазначити, що стороною, яка направила вимогу, є ТОВ «Яблуневий Дар», ця вимога адресована та направлена не ДІУ, а банку, відповідно саме банк є контрагентом сторони, що направила заяву, отже саме він має право заперечувати дійсність заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог.

З приводу посилань апелянта на відмінності Договору застави та Договору відступлення прав вимоги в редакції, наданій ДІУ, від оспорюваних договорів, наданих ПАТ «Дельта Банк» у справі № 910/6052/16, слід зазначити, що така відмінність полягає в наявності у договорах п. 3.1.2, відповідно до якого установа набула права вимоги за Кредитними договорами з дати прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Проте, як згадувалось вище, місцевим судом визнано недійсними Договір відступлення права вимоги та Договір застави майнових прав в цілому, а не ту чи іншу редакцію договору (редакцію ПАТ «Дельта Банк» чи редакцію ДІУ), з підстав укладення їх без погодження з Національним банком України.

З огляду на наведене та те, що позивачем не доведено порушень його прав чи/та охоронюваних законом інтересів оспорюваною заявою про припинення зобов`язання за Договором мультивалютної кредитної лінії від 19.07.2012 № НКЛ-2005469/2 зарахуванням зустрічних вимог №1 від 09.02.2015, апеляційний суд визнав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наведених вище підстав.

Доводи апелянта щодо неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильного застосування судом положень матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі № 910/25493/15 - без змін.

Матеріали справи № 910/25493/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.05.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко