СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2019 р. Справа № 922/1899/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А., суддя Тарасова І.В.

за участі секретаря судового засідання Крупи О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Харківської міської ради (вх.№807 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 12.02.2019 у справі №922/1899/16 (прийняте у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Лавровою Л.С., повне рішення складено 15.02.2019)

за позовом Торговельної фірми Спортивний одяг товариство з обмеженою відповідальністю, м.Харків,

до 1) Харківської міської ради, м.Харків,

2) Виконавчого комітету Харківської міської ради, м.Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Адміністрація Слобідського району Харківської міської ради, м.Харків,

про стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В червні 20016 року Торговельна фірма "Спортивний одяг" товариство з обмеженою відповідальністю звернулась до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Харківської міської ради завданої матеріальної шкоди в розмірі 3201168,92 грн, яка спричинена прийняттям Виконавчим комітетом Харківської міської ради незаконного рішення, що призвело до знищення нерухомого майна будівлі (літ. "А") павільйону-магазину, розташованого за адресою: місто Харків, площа Повстання, 1 (Кінний ринок), яке було власністю позивача.

В обґрунтування наявності підстав для задоволення позовних вимог та відповідно стягнення збитків в розмірі 3 201 168, 92 грн позивач посилається на завдання йому матеріальної шкоди внаслідок фізичного руйнування нерухомого майна, яке належало йому на праві власності, незаконним рішенням Харківської міської ради про знесення будівлі. Як зазначав позивач, знищення майна відбулося 21.06.2013 та було здійснено представниками адміністрації Комінтернівського району міста Харкова на виконання рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 "Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан".

Також, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 12.06.2013 №363 в частині пункту 14 додатку до рішення визнано незаконним постановою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 03.07.2015 у справі №641/13662/14-а, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 30.05.2017 позов задоволено частково. Стягнуто з Харківської міської ради на користь торговельної фірми Спортивний одяг товариство з обмеженою відповідальністю 3122912,00 грн. В позові щодо стягнення з Харківської міської ради 78256,92 грн. відмовлено. В частині вимог до Виконавчого комітету Харківської міської ради провадження у справі припинено. Стягнуто з Харківської міської ради на користь Державного бюджету України 46843,68 грн судового збору.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 рішення Господарського суду Харківської області від 30.05.2017 у справі №922/1899/16 в частині задоволених позовних вимог скасовано та прийняте нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 30.05.2017 у справі №922/1899/16 залишено без змін. Стягнуто з Торговельної фірми "Спортивний одяг" Товариство з обмеженою відповідальністю на користь Харківської міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 52819,28 грн.

Постановою Верховного Суду від 26.06.2018 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 та рішення Господарського суду Харківської області від 30.05.2017 у справі №922/1899/16 скасовано. Справу №922/1899/16 передано на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд здійснив вибіркову оцінку доказів щодо законності набуття позивачем права власності на спірний об`єкт, не прийнявши до уваги доводів позивача про його інвентаризацію в органах БТІ та реєстрацію в порядку, передбаченому станом на 1995 рік, саме як нерухомого майна - цегляної будівлі, що стоїть на бетонному фундаменті, 1967 року побудови згідно з наданим Технічним паспортом, докази тривалої оренди позивачем земельної ділянки, на якій був розташований цей об`єкт за договором оренди, укладеним з відповідачем, та доводи позивача про те, що нумерація будівель на площі Повстання, 1 змінювалася в залежності від спорудження нових об`єктів в період добросовісного володіння зазначеним майном упродовж 18 років, що не виключає законності набуття позивачем права власності на нього через зміну нумерації будівлі при здійсненні її інвентаризації в окремі роки зазначеного періоду.

Як зазначено в постанові, виходячи з презумпції законного набуття права власності на майно, саме на відповідача покладається обов`язок доказати відповідним судовим рішенням те, що позивач не набув права власності на спірну будівлю, виходячи із зазначених норм цивільного законодавства.

Судами встановлено обставини включення нерухомого майна позивача за зазначеною адресою до об`єктів, які підлягають знесенню відповідно до рішення місцевої ради як такі, що споруджені без законних підстав. Разом з тим, відповідно до постанови Комінтернівського районного суду міста Харкова від 03.07.2015 у справі №641/13662/14-а, залишеної в силі ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015, встановлено незаконність включення майна позивача до переліку об`єктів, які підлягали знесенню згідно з рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013. Отже, зазначене рішення встановило фактичні обставини щодо незаконності включення спірного майна позивача до переліку об`єктів, які мали бути знесені, що мали преюдиційний характер. Відтак, як зазначено касаційним судом, висновки апеляційного суду про недоведення позивачем законних прав на спірне майно, яке було знесене на виконання незаконного рішення місцевої ради про знесення саме його майна, суперечать не тільки вимогам статей 328, 345 ЦК України, як таким, що порушують презумпцію правомірності набуття права власності, але й вимогам частини 4 статті 75 ГПК України в редакції з 15.12.2017 на предмет неприйняття до уваги преюдиційних обставин.

При новому розгляді справи, 26.12.2018 від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій позивачем було викладено позовні вимоги з урахуванням виправлення технічних помилок, описок та з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 26.06.2018. Також, позивачем було зменшено ціну позову у зв`язку з проведеною судовою оціночно-будівельною експертизою, якою було визначено дійсну реальну ринкову вартість знищеного нерухомого майна позивача. З урахуванням зменшених та уточнених позовних вимог позивач просить суд: стягнути з місцевого бюджету Харківської міської ради на користь ТФ Спортивний одяг Товариство з обмеженою відповідальністю спричинену матеріальну шкоду в розмірі 3122912,00 грн, внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, а саме її виконавчим органом Виконавчим комітетом Харківської міської ради незаконного рішення, що призвело до знищення нерухомого майна будівлі (літ. А) павільйону-магазину розташованого за адресою: м. Харків, площа Повстання, 1 (Кінний ринок), яке було власністю ТФ Спортивний одяг ТОВ.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 12.02.2019 позовні вимоги Торговельної фірми Спортивний одяг ТОВ задоволено. Стягнуто з Харківської міської ради на користь торговельної фірми Спортивний одяг товариство з обмеженою відповідальністю спричинену матеріальну шкоду в розмірі 3122912,00 грн. Стягнуто з Харківської міської ради на користь торговельної фірми Спортивний одяг товариство з обмеженою відповідальністю 5428,40 грн судових витрат. Стягнуто з Харківської міської ради на користь Державного бюджету України 46843,68 грн судового збору. Закрито провадження у справі відносно Виконавчого комітету Харківської міської ради.

Харківська міська рада з рішенням суду першої інстанції не погодилась та звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Скарга обґрунтована тим, що відповідно до наданої позивачем копії Технічного паспорту, який складено станом на 23.03.1994, він визначає технічні характеристики «магазину №39» (інвентарний №75697). Тобто, станом на 23.03.1994 вже існував «магазин №39» по пл.Повстання, 1 у м.Харкові. Отже, ТФ «Спортивний одяг» ТОВ не набувало у власність «магазин №39» по пл.Повстання, 1 у м.Харкові, і це підтверджується відсутністю у позивача (і взагалі) жодних правовстановлюючих документів на вказане майно. Станом на 1995 рік право власності могло бути підтверджено виключно свідоцтвом про право власності, в якому обов`язково повинно бути зазначено характеристика об`єкту нерухомості (адреса, площа, літера та ін.), що не може доводитись іншими засобами доказування.

В матеріалах справи відсутні докази перетворення «частки державної власності у майні ТФ «Спортивний одяг» ТОВ пропорційної 8,3% Статутного фонду товариства» у «частку державного майна цілісного майнового комплексу торговельної фірми «Спортивний одяг» ТОВ» та у «нежитлові приміщення магазину літ. «А-1» №2/52, розташованого за адресою: м.Харків, пл.Повстання, 1 (Кінний ринок)», за знищення яких позивач вимагає стягнення матеріальної шкоди.

Як зазначає апелянт, в своїй позовній заяві позивач просить стягнути матеріальну шкоду за знищення нерухомого майна нежитлових приміщень магазину літ. «А-1» №2/52, розташованого за адресою: м.Харків, пл.Повстання, 1 всупереч того, що правовстановлюючі документи на вказану будівлю відсутні, та до суду не надано жодних правовстановлюючих документів на об`єкт літ. «А-1» №2/52.

Крім того, як зазначає скаржник, повноваження Харківської міської ради визначені ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в той час, як повноваження виконавчого комітету Харківської міської ради передбачені ст.52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Таким чином, Харківська міська рада та виконавчий комітет Харківської міської ради є різними органами місцевого самоврядування, мають різний правовий статус, різні повноваження, різний склад тощо, та не несуть відповідальності один за одного, в тому числі стосовно рішень, що ними приймаються. Харківською міською радою не приймалося рішень та не вчинялося дій, якими б було спричинено шкоду позивачеві.

Також, перший відповідач посилається на те, що оскільки позивачем змінено предмет позову у даній справі після направлення справи 3922/1899/19 на новий розгляд до суду першої інстанції, суд не мав підстав для її прийняття та розгляду. Однак, всупереч вимогам ст.46 ГПК України суд прийняв до розгляду змінену позовну заяву та розглядав її, і за наслідком її розгляду безпідставно ухвалив оскаржуване рішення, задовольнивши її.

13.05.2019 до суду від Харківської міської ради надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№4699), в якому перший відповідач просив задовольнити клопотання та відкласти розгляд справи на інший час та дату, посилаючись на те, що під час нового розгляду справи в Господарському суді Харківської області, представником Торговельної фірми «Спортивний одяг» ТОВ надавалася копія запиту до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області щодо надання інформації стосовно приватизованого товариством майна. Однак, відповіді на вказаний запит Торговельної фірми «Спортивний одяг» ТОВ до матеріалів справи не було додано. 03.05.2019 Юридичним департаментом Харківської міської ради до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області направлено лист № 3107/9-19 від 25.04.2019 про надання інформації стосовно приватизації Торговельною фірмою «Спортивний одяг» ТОВ об`єкту нерухомого майна по майдану Повстання, 1 у м. Харкові. На даний час відповіді на вказаний запит до Харківської міської ради не надійшло. Оскільки Верховним судом при ухваленні постанови від 26.06.2018 у справі № 922/1899/16 ставилося питання щодо необхідності встановлення належності на праві власності позивачу - Торговельній фірмі «Спортивний одяг» ТОВ демонтованого майна, то відповідь, надана Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області, буде належним доказом у справі.

13.05.2019 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№4700).

Представник відповідачів у судовому засіданні підтримав клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості подання додаткового доказу у справі.

Представник позивача у судовому засіданні проти відкладення розгляду справи та витребування у Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області інформації стосовно приватизації Торговельною фірмою «Спортивний одяг» ТОВ об`єкту нерухомого майна по майдану Повстання, 1 у м. Харкові заперечував.

Колегія суддів, розглянувши клопотання відповідача, зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Відповідно до ч.3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи законодавчо обмежені строки розгляду апеляційної скарги та те, що розгляд апеляційної скарги вже відкладався за клопотанням апелянта та з урахуванням того, що фактично першим відповідачем обґрунтовано необхідність такого відкладення неотриманням ним на теперішній час нового доказу у справі, який не був предметом дослідження судом першої інстанції, колегія суддів вважає, що у задоволенні клопотання апелянта про відкладення розгляду справи слід відмовити.

Щодо поданого позивачем відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів залишає його без розгляду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Статтею 118 ГПК України передбачено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.2 ст.119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 було встановлено учасникам справи строк до 02.04.2019 для подання відзивів на апеляційну скаргу. Однак, позивачем відзив подано до суду лише 13.05.2019, тобто з порушенням строку встановленого судом, і позивач не подав заяви про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити. Також зазначив, що в п.2 прохальної частини апеляційної скарги помилково зазначено дату оскаржуваного рішення 30.05.2017. Просив вважати правильною дату рішення 12.02.2019.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, Торговельна фірма "Спортивний одяг" Товариство з обмеженою відповідальністю відповідно до статуту та засновницького договору, зареєстрована розпорядженням №1190 від 29.03.1993 шляхом перетворення останньої з Державного підприємства Торговельної фірми "Спортивний одяг" (а.с.149-165 т.1).

Відповідно до п.9 засновницького договору про створення та діяльність Торговельної фірми «Спортивний одяг» ТОВ від 20.10.1993 визначено розміри вкладів учасників у статутному фонді, зокрема, частка Регіонального відділення ФДМУ становила 8,3% (а.с.151-154 т.1).

Розпорядженням Виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів Харківської області від 22.12.1993 №6689 перереєстровано державне підприємство торговельна фірма «Спортивний одяг» ТОВ у торговельну фірму «Спортивний одяг» ТОВ, як правонаступника (а.с.155 т.1).

24.10.1995 між Регіональним відділенням ФДМУ по Харківській області, продавцем, та ТФ «Спортивний одяг» ТОВ, покупцем, укладено договір купівлі-продажу №335, посвідчений Другою Харківською державною нотаріальною конторою 31.10.1995 за №2-13300, відповідно до умов якого покупець отримав у власність частку державної власності у майні Торговельної фірми "Спортивний одяг" товариство з обмеженою відповідальністю, пропорційну 8,30% статутного фонду товариства. Приватизаційним платіжним дорученням №549/1 від 16.11.1995 товариством покупців членів трудового колективу торговельною фірмою «Спортивний одяг» ТОВ було перераховано Регіональному відділенню ДФМУ по Харківській області 12115000,00 карбованців за даним договором (а.с.167-173 т.1).

04.11.1995 на підставі Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств» Виконавчим комітетом Харківської міської ради народних депутатів Харківської області прийнято розпорядження №1560 від 04.11.1995 про реєстрацію договору купівлі-продажу частки державної власності у майні торговельної фірми «Спортивний одяг» ТОВ, укладений між РВ ДФМУ по Харківській області та товариством покупців членів трудового колективу торговельною фірмою «Спортивний одяг» ТОВ 24.10.1995 (а.с.166 т.1).

04.12.1995 між сторонами договору купівлі-продажу складено акт передачі державного майна (а.с.174 т.1).

За договором купівлі-продажу №335 частки державної власності в майні від 24.10.1995, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області передало товариству покупців членів трудового колективу ТФ "Спортивний одяг" ТОВ об`єкт нерухомості: павільйон (інвентарний номер 10011, розташований за адресою місто Харків, площа Повстання, 1).

12.12.1995 загальними зборами засновників вирішено укласти Засновницький договір ТФ "Спортивний одяг" ТОВ, відповідно до п. 1 якого ТФ "Спортивний одяг" ТОВ створена згідно договору купівлі-продажу № 335 частки державної власності в майні від 24.10.1995.

Згідно Свідоцтва про право власності від 19.12.1995, реєстраційний номер 367, ТОВ ТФ «Спортивний одяг» є власником цілісного майнового комплексу на підставі договору купівлі-продажу №335 від 31.10.1995, посвідченого Другою Харківською державною нотаріальною конторою за №2-13300. На зазначеному свідоцтві міститься відмітка про реєстрацію права власності у Харківському міському бюро технічної інвентаризації від 17.01.1996 (а.с.53-56 т.1).

Відповідно до технічного паспорта інвентарний №75697 від 23.03.1994 на будинок АДРЕСА_1 1 по майдану Повстання в місті Харкові (рік будівництва 1967), власником будівлі зазначено Державне підприємство Торговельна фірма "Спортивний одяг" (магазин №39) (а.с.44-47 т.14).

02.09.1999 ТФ «Спортивний одяг» ТОВ направило Регіональному відділенню ФДМУ по Харківській області лист, в якому просила надати розшифрування до свідоцтва на право власності від 19.12.1995 №367 на цілісний майновий комплекс, з зазначенням будівлі, придбаної відповідно до договору купівлі-продажу від 24.10.1995 №335 (а.с.185 т.1).

У відповідь листом від 10.09.1999 №08-3644 Регіональне відділення ФДМУ по Харківській області направило ТФ «Спортивний одяг» ТОВ перелік нерухомого майна, яке приватизоване у складі частки державної власності в майні ТФ «Спортивний одяг» ТОВ, пропорційній 8,3% статутного фонду товариства (а.с.186-190 т.1).

26.12.2001 між Виконавчим комітетом Харківської міської ради, орендодавцем, та Торговельною фірмою "Спортивний одяг" Товариство з обмеженою відповідальністю, орендарем, укладено договір оренди, згідно з яким орендодавець на підставі рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 11.04.2001 №589 надає, а орендар приймає в тимчасове платне користування на умовах оренди земельну ділянку за адресою: місто Харків, АДРЕСА_2 Повстання, 1, загальною площею 0,0155 га, в тому числі під забудовою 0,0155 га, згідно з планом земельної ділянки, що додається.

Пунктом 1.2. договору оренди земельної ділянки, визначено, що земельна ділянка надається у тимчасове платне користування на умовах оренди строком до 01.01.2011 для експлуатації і обслуговування павільйону-магазину (а.с.122-126 т.1).

12.06.2013 Виконавчим комітетом Харківської міської ради прийнято рішення №363 "Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан", яким вирішено забезпечити звільнення територій від безхазяйного майна, самовільно розміщених об`єктів, тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, малих архітектурних форм, покинутих будівельних матеріалів і конструкцій, транспортних засобів, механізмів, тощо згідно додатку, згідно актів перевірки Інспекції з благоустрою та екології міста Харкова Управління екології та благоустрою Департаменту комунального господарства Харківської міської ради.

Згідно з пунктом 1.2 рішення №363, у разі не звільнення території у добровільному порядку, зобов`язано провести звільнення територій від самовільно збудованих об`єктів та розміщеного майна згідно з додатком, шляхом їх демонтажу та переміщення на територію Комунального підприємства "Харківводоканал" за адресою: вул. Коростельська, 46.

Пунктом 3 вказаного рішення №363 від 12.06.2013, голів адміністрацій районів Харківської міської ради було зобов`язано забезпечити організацію та виконання робіт по звільненню території районів міста Харкова від самовільно побудованих та розміщених об`єктів за адресами згідно з додатком із залученням комунальних підприємств міста та інших підприємств, організацій.

Перелік майна, від якого територія повинна бути звільнена, визначений саме Виконавчим комітетом Харківської міської ради (додатком до рішення №363). В пункті 14 Додатку до переліку об`єктів від яких звільняється територія міста, включено нежитлову будівлю павільйону-магазину за адресою: магазин Повстання,1 в місті Харкові, яка належить позивачу.

21.06.2013 представниками адміністрації Комінтернівського району міста Харкова та працівниками КП "Харківводоканал" на виконання зазначеного вище рішення було здійснено фізичне знищення павільйону-магазину позивача.

Факт вжиття заходів представниками адміністрації Комінтернівського району Харківської міської ради по звільненню території міста від розміщених павільйонів-магазинів на майдані Повстання, 1 у місті Харкові на виконання рішення виконавчого комітету №363 від 12.06.2013, якому Адміністрація Комінтернівського району Харківської міської ради підпорядкована, підтверджується листом Адміністрації Комінтернівського району Харківської міської ради №486/0/167-14 від 10.04.2014.

Постановою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 03.07.2015 у справі №641/13662/14-а, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015 та постановою Верховного Суду від 04.10.2018, визнано незаконним рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 "Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан" в частині, яка стосується звільнення території міста Харкова від нежитлової будівлі павільйону-магазину за адресою: місто Харків, майдан Повстання, 1, що належить позивачу.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Щодо посилання апелянта на те, що ТФ «Спортивний одяг» ТОВ не набувало у власність «магазин №39» по пл.Повстання, 1 у м.Харкові, та на те, що в матеріалах справи відсутні докази перетворення «частки державної власності у майні ТФ «Спортивний одяг» ТОВ пропорційної 8,3% статутного фонду товариства», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється в порядку, встановленому законом.

Пунктом 4 ч.1 ст.346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі знищення майна.

Відповідно до ст.349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Аналіз положень статей 328, 345 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що у зазначених нормах законодавець не тільки встановлює презумпцію правомірності набуття права власності, але й гарантує, що незаконність набуття права власності повинна бути встановлена рішенням суду. Приватизація державного майна в порядку, встановленому законом, є однією з підстав набуття права власності на майно.

Оскільки законодавством про приватизацію дозволяється набуття права власності на цілісний майновий комплекс, усе майно боржника, яке включене державним органом з приватизації до відповідних переліків, набувається новим власником у процесі такої приватизації.

Відповідно до п.1, 5, 6 ст.25 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств» (в редакції чинній станом на день укладення договору купівлі-продажу) право власності на державне майно підтверджується договором купівлі-продажу, який укладається між покупцем та уповноваженим представником відповідного органу приватизації. Договір купівлі-продажу державного майна підлягає нотаріальному посвідченню. Після оплати повної ціни продажу об`єкта або передбаченого договором першочергового внеску уповноважений представник органу приватизації і новий власник підписують акт передачі майна державного підприємства. Договір купівлі-продажу підлягає реєстрації місцевою Радою Народних депутатів.

Як вже зазначалось, в обґрунтування наявності права власності на знищене майно позивачем надано засновницький договір про створення та діяльність Торговельної фірми «Спортивний одяг» ТОВ від 20.10.1993; договір купівлі-продажу №335 від 24.10.1995, посвідчений Другою Харківською державною нотаріальною конторою 31.10.1995 за №2-13300; приватизаційне платіжне доручення №549/1 від 16.11.1995; акт передачі державного майна від 04.12.1995; розпорядження Виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів Харківської області №1560 від 04.11.1995 про реєстрацію договору купівлі-продажу частки державної власності у майні торговельної фірми «Спортивний одяг» ТОВ; свідоцтво про право власності від 19.12.1995, технічний паспорт інвентарний №75697 від 23.03.1994 на будинок АДРЕСА_1 1 по майдану Повстання в місті Харкові (рік будівництва 1967), що повністю відповідає ст.25 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств».

Отже, отримання особою в процесі приватизації правовстановлюючого документа про право власності на цілісний майновий комплекс не вимагає доведення такою особою правомірності перебування у її власності окремих об`єктів нерухомого майна шляхом отримання окремих свідоцтв про право власності на таке нерухоме майно. Зазначене майно реєструвалося в органах БТІ відповідно до чинного на момент приватизації законодавства згідно Свідоцтва (договору) про право власності на цілісний майновий комплекс та переліків майна, яке входило до складу цілісного майнового комплексу і надавалось органам технічної інвентаризації відділеннями ФДМУ, які проводили приватизацію.

Крім того, наявність у володінні позивача майна, збитки за руйнування якого заявлено ним до стягнення, позивач обґрунтовує підписаним між ним та першим відповідачем договором оренди землі від 26.12.2001, який був укладений саме для експлуатації та обслуговування вже наявного павильону магазину за адресою: місто Харків, майдан Повстання, 1.

Частинами 1, 3 ст.73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Місцеві органи виконавчої влади, підприємства, установи та організації, а також громадяни несуть встановлену законом відповідальність перед органами місцевого самоврядування за заподіяну місцевому самоврядуванню шкоду їх діями або бездіяльністю, а також у результаті невиконання рішень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, прийнятих у межах наданих їм повноважень.

Відповідно до ст.74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно зі ст.76 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність у разі порушення ними Конституції або законів України. Органи та посадові особи місцевого самоврядування з питань здійснення ними делегованих повноважень органів виконавчої влади є підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Право володіння, користування та розпорядження своєю власністю гарантується ст.ст.8, 41 Конституції України, як нормами прямої дії, які визначають позитивний обов`язок держави гарантувати громадянину, що "ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним."

Також, відповідно до ст.22 Конституції України право власності, як одне з конституційних прав і свобод, не є вичерпним, воно не може бути скасоване чи звужене у своєму змісті при прийнятті нових законів чи зміні існуючих законів.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В рішенні у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини визначив основні критерії, згідно з якими необхідно оцінювати дотримання вимог статті 1 Першого Протоколу до Конвенції ЄСПЛ у справах, що стосуються втручання в майнові права особи: чи мало місце втручання у майно в розумінні Конвенції; чи було втручання законним в контексті положень національного законодавства; чи переслідувало втручання мету, спрямовану на задоволення інтересів суспільства; чи було втручання у право власності справедливим, тобто чи було дотримано "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.

Подібні висновки щодо застосування статті 1 Першого Протоколу до Конвенції містяться також у рішеннях ЄСПЛ у справах "Стретч проти Сполученого Королівства", "Рисовський проти України", "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Спорронг та Льонротт проти Швеції", "Беєлер проти Італії", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови".

21.06.2013 представниками адміністрації Комінтернівського району міста Харкова та працівниками КП "Харківводоканал" на виконання рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 12.06.2013 №363 "Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан", було здійснено фізичне знищення павільйону-магазину позивача, як спорудженого без законних підстав.

Разом з тим, постановою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 03.07.2015 у справі №641/13662/14-а, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015 та постановою Верховного Суду від 04.10.2018, позов ТОВ "Спортивний одяг" задоволено частково, визнано незаконним рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 "Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан" в частині, яка стосується звільнення території міста Харкова від нежитлової будівлі павільйону-магазину за адресою: місто Харків, майдан Повстання, 1, що належить позивачу. Окрім того, вказаною постановою встановлено факт належності на праві приватної власності ТФ "Спортивний одяг" ТОВ нежитлової будівлі павільйону-магазину, площею 135,20 кв.м., розташованої за адресою місто Харків, площа Повстання, 1 з посиланням на Свідоцтво про право власності НОМЕР_1 367 від 19.12.1995 та реєстрацію в установленому законом порядку приватної власності на нерухоме майно, про що є відповідні відомості в чинному на той час реєстрі права власності на нерухоме майно Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" від 17.01.1996, реєстровий №973. При цьому, постанова мотивована протиправністю віднесення нежитлової будівлі (павільйону-магазину), розташованої за адресою: місто Харків, площа Повстання, 1, до об`єктів самочинного будівництва і, як наслідок, неправомірність поширення на цю нежитлову будівлю Параграфу 5.10 Правил благоустрою.

Отже, зазначене рішення встановило фактичні обставини щодо незаконності включення спірного майна позивача до переліку об`єктів, які могли бути знесені, що мали преюдиційний характер.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Діяльність державних органів чітко регламентована законодавством, а прийняття рішення державними органами з виходом за межі наданої йому компетенції, в даному випадку рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 щодо знесення майна позивача, повинно враховувати наслідки його прийняття.

Фактично, наслідком прийняття зазначеного рішення є знищення майна позивача іншим органом державної влади (Адміністрацією Комінтернівського району міста Харкова), без застосування жодних компенсаційних заходів від втрати майна. Суд зазначає, що така діяльність державного органу не ґрунтується на нормах закону та не переслідує легітимної мети, спрямованої на захист інтересів суспільства, окремої особи чи держави, порушує баланс інтересів суспільства та особи, якій певні права було гарантовано законом, зокрема, статтею 41 Конституції України. При цьому, особа не може нести весь тягар негативних наслідків, які спричинені діяльністю компетентних державних органів, а також має право на компенсацію за шкоду, заподіяну скаржнику в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування.

Підстави та порядок відшкодування такої шкоди прямо передбачені як положеннями Конституції України, так і положеннями Цивільного кодексу України та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Знесення майна позивача на виконання рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 було фактично здійснено представниками Адміністрації Комінтернівського (в даний час Слобідського) району міста Харкова, зокрема, згідно з пунктом 3 рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013, голів адміністрацій районів Харківської міської ради було зобов`язано забезпечити організацію та виконання робіт по звільненню території районів міста Харкова із залученням комунальних підприємств міста та інших підприємств, організацій, про що зазначав перший відповідач під час розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Бездіяльність виконавчого комітету Харківської міської ради щодо встановлення чіткого порядку компенсації завданої шкоди особам, які правомірно володіли майном, знищеним під час реалізації рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 не може бути правомірним виправданням відмови у реалізації фундаментального права особи мирно володіти своїм майном. Незважаючи на очевидність порушення принципу "належного урядування" в цій частині, дана проблема шляхом прийняття відповідного рішення Виконавчим комітетом Харківської міської ради вирішена не була.

В рішенні Європейського суду з прав людини "Зеленчук та Цицюра проти України" від 22.05.2018 зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Будь-яке втручання у здійснення прав, викладених у Конвенції, має переслідувати законну мету. Аналогічним чином повинні діяти органи державної влади та місцевого самоврядування, їх дії повинні бути законно виправданими щодо їх діяльності. Принцип "справедливого балансу", закладеного в статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, сам по собі передбачає наявність загального інтересу спільноти. Крім того, слід підкреслити, що різні правила закріплені у статті 1 Протоколу №1 неконкретні в тому сенсі, що і друге і третє правила стосуються тільки конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном. Одним з наслідків цього є те, що наявність публічного інтересу, необхідних відповідно до другого речення, або загальних інтересів, згаданих у другому абзаці, є наслідком принципу, закріпленого в першому реченні, так що втручання у здійснення права на безперешкодне користування майном за змістом першого речення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції має також переслідувати мету в суспільних інтересах (див. Алішич та інші проти Боснії та Герцеговини, Хорватії, Сербії, Словенія і колишня Югославська Республіка Македонія [ГК], немає. 60642/08, § 105, ЄСПЛ 2014).

У Рішенні "Мала проти України" у справі від 03.07.2014 Європейський суд з прав людини зазначив, що ключовим для концепції справедливого розгляду справи … є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін (Рішення ЄСПЛ у справі "Стіл та Морріс проти Сполученого Королівства"). Принцип рівності сторін вимагає "справедливого балансу між сторонами" і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом (Рішення ЄСПЛ від 26.05.2009 у справі "Бацаніна проти Росії"). Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (Рішення ЄСПЛ у справах "Проніна проти України" від 18.07.2006 та "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21.04.2011).

Колегія суддів зазначає, що таким доводом у даній справі є преюдиційні обставини, встановлені за наслідком прийняття рішення суду від 03.07.2015 в адміністративній справі №641/13662/14-а, яке набрало законної сили, що правомірно було встановлено місцевим господарським судом.

В рішеннях Європейського суду з прав людини наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість. (Рішення ЄСПЛ у справі "Де Куббер проти Бельгії" від 26.10.1984 та Рішення ЄСПЛ у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" від 28.10.1998). Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як "явну помилку" (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (Справа "Хамідов проти Росії").

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника, які підлягають доведенню у судовому порядку.

За відсутності хоча б однієї із названих умов цивільно-правова відповідальність у виді відшкодування майнової шкоди не настає (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 р. у справі № 3-18гс15).

Частини 1, 2 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу місцевого самоврядування до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних рішень/дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно зі ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості майна на момент розгляду справи, або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Наявність шкоди полягає у фактичному знищенні нерухомого майна, належного позивачу, без дотримання встановленої Законом процедури та заходів компенсації за вилучення майна.

Як свідчать матеріали справи, ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.09.2016 у даній справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експерту Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М.С. Бокаріуса.

Розмір спричинених збитків був підтверджений висновком судової оціночно-будівельної експертизи №1921 від 12.04.2017, згідно якого ринкова вартість знесеної нежитлової будівлі, яка була розташована за адресою: м. Харків, майдан Повстання, 1 (Кінний ринок), з урахуванням фізичного зносу на момент знесення 21.06.2013, складає 97370 грн, без урахування ПДВ. Ринкова вартість знесеної нежитлової будівлі з урахуванням фізичного зносу на момент оцінки складає 3122912 грн без урахування ПДВ.

Протиправна поведінка першого відповідача була встановлена постановою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 03.07.2015 у справі №641/13662/14-а та полягає у прийнятті незаконного рішення Виконавчим комітетом Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 в частині, яка стосується звільнення території міста Харкова від нежитлової будівлі павільйону-магазину за адресою: місто Харків, майдан Повстання, 1, що належить позивачу, в результаті якого останньому було завдано збитки, які полягали у вибутті із власності та зруйнування належного позивачу майна.

Прийняте виконавчим комітетом Харківської міської ради рішення було скасовано як незаконне, однак за результатами його виконання було заподіяно шкоду суб`єкту господарювання, який не зобов`язаний нести тягар несприятливих наслідків, які настали в результаті помилкових дій органу місцевої влади.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, таке втручання в право власності без дотримання пропорційності та справедливої рівноваги (балансу) інтересів має наслідком порушення ст. 1 Першого протоколу. Завдана позивачу шкода, яка виявляється у вибутті з його користування та розпорядження нерухомого майна, має бути справедливо компенсована за рахунок стягнення збитків з осіб, які заподіяли таку шкоду.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання апелянта на те, що в позовній заяві позивач просив стягнути матеріальну шкоду за знищення нерухомого майна нежитлових приміщень магазину літ. «А-1» №2/52, розташованого за адресою: м.Харків, пл.Повстання, 1, з огляду на те, що позивачем до суду було надано уточнену позовну заяву, в якій позивач зазначив, що під час подання позову у 2016 році ним було допущено описку (технічну помилку) в зазначенні номеру магазину.

Щодо посилання апелянта на відсутність вини Харківської міської ради у спричиненні збитків позивачу, з огляду на те, що знесення майна відбулося за рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради, який являється виконавчим органом Харківської міської ради та має зовсім інші повноваження ніж Харківська міська рада, колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи положення ст. 77 Закону України Про місцеве самоврядування шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом. Спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до ст.1 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні виконавчі органи рад - це органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Згідно зі ст.11 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Враховуючи те, що Виконавчий комітет Харківської міської ради є виконавчим органом Харківської міської ради, не є окремою юридичною особою, є підконтрольним і підзвітним відповідній раді, судом першої інстанції правомірно стягнуто саме з Харківської міської ради спричинену матеріальну шкоду позивачу.

Щодо посилання скаржника на те, що після направлення справи №922/1899/19 на новий розгляд до суду першої інстанції позивачем змінено предмет позову у даній справі і суд згідно положень ст.46 ГПК України не мав підстав для її прийняття та розгляду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2, 4 ст.46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею.

Постановою Верховного Суду від 26.06.2018 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 та рішення Господарського суду Харківської області від 30.05.2017 у справі №922/1899/16 скасовано. Справу №922/1899/16 передано на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.09.2018 призначено справу до розгляду та розпочато підготовче провадження.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.11.2018 продовжено строк проведення підготовчого провадження по справі на 30 днів до 27.12.2018 включно.

26.12.2018 до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява. Також, позивачем було зменшено ціну позову у зв`язку з проведеною судовою оціночно-будівельною експертизою, якою було визначено дійсну реальну ринкову вартість знищеного нерухомого майна позивача.

У судовому засіданні 27.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

З урахуванням наведеного, позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог до закінчення підготовчого засідання, згідно положень ч.2 ст.46 ГПК України.

Предметом позову у даній справі є стягнення матеріальної шкоди. Підставами позову є протиправне рішення Виконкому Харківської міської ради №363 від 12.06.2013, яким було вирішено звільнити територію м.Харкова від самовільно розташованих об`єктів, у т.ч. нерухомості, що належала позивачу.

Як вбачається з уточненою позовної заяви, позивачем було викладено позовні вимоги з урахуванням виправлення технічних помилок, описок та з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 26.06.2018. Тобто, позивач лише уточнив свої позовні вимоги, що по суті не змінюють ні підставу позову, ні його предмет.

За таких обставин, наведені посилання апелянта є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позовні вимоги, як такі, що підтверджені належними доказами, які об`єктивно і у визначеному законом порядку підтвердили його позицію, відтак, апеляційна скарга є необґрунтованою і не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення по даній справі, в зв`язку з чим рішення Господарського суду Харківської області від 12.02.2019 у справі №922/1899/16 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 269, 270, п.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 12.02.2019 у справі №922/1899/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17.05.2019.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль

Суддя І.В. Тарасова