ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"13" травня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/515/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Степанової Л.В.

при секретарі судового засідання Топольницькій Б.П.

за участю представників сторін:

від позивача: Бондар А.В. адвокат;

від відповідача: не з`явився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунапак Таврія» до відповідача Сільськогосподарського підприємства «ВЕККА» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 107903,09грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дунапак Таврія» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з відповідача Сільськогосподарського підприємства «ВЕККА» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю 107903,09грн.

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Дунапак Таврія» посилається на неналежне виконання Сільськогосподарським підприємством «ВЕККА» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю умов укладеного між сторонами договору поставки №ТА001871-18 від 29.01.2018р. щодо своєчасної оплати отриманого товару.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.03.2019р. було відкрито провадження у справі №916/515/19, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду по суті на 09.04.2019р. о 11:00.

В судовому засіданні від 09.04.2019р. будо оголошено перерву по 25.04.2019р. о 12:00, про що зазначено у протоколі судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.04.2019р. викликано сторін у судове засідання на 25.04.2019р. о 12:00.

В судовому засіданні позивач надав до суду докази часткової оплати відповідачем заборгованості.

В судовому засіданні від 25.04.2019р. будо оголошено перерву по 13.05.2019р. о 10:40, про що зазначено у протоколі судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.04.2019р. викликано сторін у судове засідання на 13.05.2019р. о 10:40.

В судовому засіданні від 13.05.2019р. було оголошено вступну та резолютивну частину рішення по справі №916/515/19.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

29.01.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дунапак Таврія» (позивач, Продавець) та Сільськогосподарським підприємством «ВЕККА» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю (відповідач, Покупець) укладено договір поставки №ТА001871-18 (далі договір) відповідно до умов якого Постачальник бере на себе зобов`язання поставляти і передавати у власність Покупцю, а Покупець приймати та здійснювати оплату гофрокартонної продукції (надалі-Товар) на умовах визначених договором (п.1.1. договору).

Згідно пункту 1.4. договору, Постачальник зобов`язується поставляти товар окремими партіями, оформленими видатковими накладними, а Покупець зобов`язаний приймати оплачувати такий товар. Під партією товару вважається кількість товару, відвантажена в один транспортний засіб. Обсяг партії визначається у видатковій накладній.

Ціни на Товар вказуються у Специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору, а також у рахунках-фактурах, видаткових та податкових накладних Постачальника. У ціну товару входить вартість упаковки та маркування (п.2.1. договору).

Датою отримання Товару є дата підписання товаротранспортної накладної та/або видаткової накладної Покупцем (уповноваженою особо Покупця) або дата доставки Товару силами Постачальника (п.3.1. договору).

Пунктом 3.2. договору сторони передбачили, що Покупець зобов`язаний здійснити попередню оплату партії товару у розмірі 100% від вартості замовленої партії товару згідно узгодженої Заявки - Замовлення або рахунку, якщо інше не передбачено додатком до договору.

Відповідно до п.3.4. договору датою виконання зобов`язань Покупця з оплати товару є дата зарахування грошових коштів на поточний банківський рахунок Постачальника. Всі грошові кошти, які надійшли від Покупця на банківський рахунок Постачальника, зараховуються як оплата за останню неоплачену поставлену партію товару.

Пунктом 8.2. договору сторони встановили, що за порушення строків оплати товару Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості поставленого, але неоплаченого в термін товару за кожний календарний день прострочення. Нарахування пені здійснюється протягом усього періоду прострочення виконання зобов`язання до моменту здійснення оплати товару.

Згідно п.п. 12.1, 12.2 договору договір набирає чинності з дня його підписання обома Сторонами та діє до 31 грудня 2018 року включно. У разі якщо за 30 (тридцять) днів до закінчення терміну дії цього договору сторони письмово не повідомили одна одну про наміри розірвання цього договору, він автоматично вважається пролонгованим на кожний наступний рік.

29.01.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дунапак Таврія» та Сільськогосподарським підприємством «ВЕККА» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю укладено Додаткову угоду №1 до договору яким викладено п.3.2. договору у наступній редакції: «Покупець зобов`язаний здійснити післяоплату отриманої партії товару у розмірі 100% протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту отримання товару шляхом перерахування коштів у гривнях на розрахунковий рахунок Постачальника.

21.09.2018р. та 26.09.2018р. між Постачальником і Покупцем були узгоджені і підписані Специфікації №2 та №3 до договору, які вступають в силу від дати підписання і діють до моменту підписання нової Специфікації.

Як вказує позивач, на виконання умов договору, згідно видаткової накладної №10544 від 02.10.2018р. та товарно-транспортної накладної №10544 від 02.10.2018р. поставлено відповідачу товару на суму 14728,13грн.; згідно видаткової накладної №10705 від 05.02.2018р. та товарно-транспортної накладної №10705 від 05.10.2019р. поставлено відповідачу товару на суму 126433,60грн.

Відповідач за отриманий товар розрахувався частково у сумі 50000,00грн., що підтверджується наданими до матеріалів справи копією платіжного доручення №139 від 21.11.2018р., у зв`язку з чим, станом на день подання позову до суду заборгованість відповідача за отриманий товар складає 91161,73грн.

За неналежне виконання умов договору щодо своєчасної оплати поставленого товару, позивач нарахував відповідачу пеню у сумі 10908,56грн., а саме 2366,90грн. за період з 05.11.2018р. по 22.11.2018р. та 8541,66грн. за період з 23.11.2018р. по 26.02.2019р.

Крім того позивачем нараховано відповідачу інфляційні витрати у сумі 1976,28грн. за період з 05.11.2018р. по 22.11.2018р. та 2947,52грн. за період з 23.11.2018р. по 26.02.2019р., що разом становить 4923,80грн. та 3% річних у сумі 197,00грн. за період з 05.11.2018р. по 22.11.2018р. та 712,00грн. за період з 23.11.2018р. по 26.02.2019р., що разом становить 909,00 грн.

Враховуючи викладене, позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідача 91161,73грн. основного боргу, 10908,56грн. пені, 4923,80грн. інфляційних витрат, 909,00грн. 3% річних.

Відповідач в засідання суду не з`явився, відзиву на позов не надав, своїм правом на захист не скористався.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 175 Господарського процесуального кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності зі статтею 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

У відповідності до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що 29.01.2018р. між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки №ТА001871-18 відповідно до умов якого Постачальник бере на себе зобов`язання поставляти і передавати у власність Покупцю, а Покупець приймати та здійснювати оплату гофрокартонної продукції (надалі-Товар) на умовах визначених договором.

На виконання умов договору, згідно видаткової накладної №10544 від 02.10.2018р. та товарно-транспортної накладної №10544 від 02.10.2018р. поставлено відповідачу товару на суму 14728,13грн.; згідно видаткової накладної №10705 від 05.02.2018р. та товарно-транспортної накладної №10705 від 05.10.2019р. поставлено відповідачу товару на суму 126433,60грн.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судом встановлено, що відповідач за отриманий товар розрахувався частково у сумі 70000,00грн., про що свідчать надані позивачем копії платіжних доручень №139 від 21.11.2018р. на суму 50000,00грн., №4769 від 26.02.2019р. на суму 20000,00грн., та виписки по рахунку позивача.

Таким чином сума заборгованості відповідача перед позивачем станом на дату, що передує даті складання позовної заяви становить 71161,73грн.

Згідно до ст. 193 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст. 525 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Під час розгляду справи відповідачем не надано належних доказів спростовуючих позовні вимоги.

Суд, перевіривши розрахунок заборгованості позивача, оскільки позивачем не було подано заяву про зменшення позовних вимог на 20000,00грн., суд зазначає, що стягненню з відповідача за договором поставки №ТА001871-18 від 29.01.2018р. підлягають 71161,73грн.

В частині позовних вимог про стягнення заборгованості у сумі 20000,00грн. судом відмовлено.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 10908,56грн. пені за період з 05.11.2018р. по 26.02.2019р. слід зазначити наступне.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, виходячи з матеріалів справи, відповідач виконав свої зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ст. 612 цього ж Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського Кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

За приписами ст. 230 Господарського кодексу України учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання штрафні (господарські) санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня). Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 8.2. договору сторони встановили, що за порушення строків оплати товару Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості поставленого, але неоплаченого в термін товару за кожний календарний день прострочення. Нарахування пені здійснюється протягом усього періоду прострочення виконання зобов`язання до моменту здійснення оплати товару.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у сумі 10908,56грн. за період з 05.11.2018р. по 26.02.2019р. та здійснивши власний розрахунок, суд зазначає, що стягненню з відповідача підлягає пеня у сумі 10250,08грн.

Щодо стягнення з відповідача 4923,80грн. інфляційних витрат, 909,00грн. 3% річних за період з 05.11.2018р. по 26.02.2019р. слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних у сумі 909,00грн. за період з 05.11.2018р. по 26.02.2019р. та здійснивши власний розрахунок, суд зазначає, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних у сумі 854,17грн.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних витрат у сумі 4923,80грн. за період з 05.11.2018р. по 26.02.2019р. та здійснивши власний розрахунок, суд зазначає, що стягненню з відповідача підлягають інфляційні витрати у сумі 3418,09грн.

Відповідно до ст.3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, а також оцінюючи надані документальні докази в їх сукупності, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунапак Таврія» про стягнення з Сільськогосподарського підприємства «ВЕККА» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю заборгованості підлягають частковому задоволенню у сумі 85684,07грн. у тому числі 71161,73грн. основного боргу, 10250,08грн. пені, 854,17грн. 3% річних, 3418,09грн. інфляційних витрат, в частині стягнення 20000,00грн. основного боргу, 658,48грн. пені, 54,83грн. 3% річних, 1505,71грн. інфляційних витрат судом відмовлено.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір у сумі 1285,26грн. підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Відповідно до ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Представник позивача просить стягнути з відповідача 8000,00грн. витрат на правничу допомогу. В підтвердження наданих послуг адвокатом надані копії наступних документів: договір про надання правової допомоги №2 від 07.02.2019р., розрахунок витрат на правничу допомогу та оригінал ордеру серія ХС №74477 від 26.02.2019р.

Як встановлено ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зокрема із ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Враховуючи надання адвокатом доказів понесення витрат на правничу допомогу на суму 8000,00грн., суд дійшов висновку про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу 8000,00грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 86, 129, ст.ст. 232-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунапак Таврія» до відповідача Сільськогосподарського підприємства «ВЕККА» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 107903,09грн. - задовольнити частково.

2. Стягнути з Сільськогосподарського підприємства "ВЕККА" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю (67540, Одеська область, Комінтернівський район, с. Благодатне, вул. Центральна, 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунапак Таврія" (75101, Херсонська область, м. Олешки, вул. Гвардійська, 103, поштова адреса: 73010, м. Херсон, вул. Молодіжна, 10, офіс 23, ) 71161,73грн. основного боргу, 10250,08грн. пені, 854,17грн. 3% річних, 3418,09грн. інфляційних витрат, 1881,49грн. судового збору, 8000,00грн. витрат на правничу допомогу.

Наказ видати згідно зі ст. 327 ГПК України.

3. В частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунапак Таврія» про стягнення з Сільськогосподарського підприємства «ВЕККА» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю 20000,00грн. основного боргу, 658,48грн. пені, 54,83грн. 3% річних, 1505,71грн. інфляційних витрат - відмовити.

4. Судові витрати по сплаті судового збору у сумі 635,24грн. покласти на позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Дунапак Таврія".

Повне рішення складено 17 травня 2019р.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В. Степанова