ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2019 року м.Дніпро Справа № 904/5272/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Дарміна М.О., Березкіної О.В.,

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

представники позивача та відповідача в судове засідання не з`явились; про час та місце судового засідання повідомлені належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Авіас-2000" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2019, ухвалене суддею Мельниченко І.Ф., повний текст якого підписано15.02.2019, у справі № 904/5272/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Тормікс", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Авіас-2000", м. Дніпро

про стягнення 1 061 096,65 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Тормікс" (далі Позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Авіас-2000" (далі Відповідач) 888 382,56 грн., що складають суму заборгованості за товар, поставлений за видатковими накладними № 204 від 11.05.2018, № 208 від 14.05.2018, № 211 від 15.05.2018, № 217 від 17.05.2018, № 223 від 19.05.2018 на підставі договору поставки №185 від 10.05.2018, 12 778,00 грн. - річних, 10 542,43 грн. - інфляції, та 149 394,22 грн. - пені.

Крім того, Позивач просив покласти на Відповідача вартість витрат за надання правничої допомоги, яка склала 4500,00 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2019 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "АВІАС-2000" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Тормікс" 888 382,56 грн. основного боргу, 12 778,00 грн. річних, 10 542,43 грн. інфляційних втрат, 149 394,22 грн. пені, 15 916,50 грн. судового збору.

У задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Тормікс", щодо покладення на відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 4500,00 грн. відмовлено.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду в частині стягнення річних в розмірі 12 778,00 грн, Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Авіас-2000" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин справи, просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2019 в цій частині, ухвалити нове рішення про відмову в частині стягнення річних в розмірі 12 778,00 грн.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що оскільки Договором поставки № 185 від 10.05.2018 сторони визначили пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, то з боржника не повинно додатково стягуватися 3% річних.

Таким чином, суд першої інстанції повинен був, застосувавши імперативну норму ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", стягнути з відповідача тільки пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та відмовити у стягнення 3% річних у розмірі 12 778,00 грн.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Тормікс" відзив на апеляційну скаргу не надало.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.04.2019 (у складі колегії суддів: головуючого судді (доповідача) Іванова О.Г., суддів Дарміна М.О., Березкіної О.В.) відновлено строк на подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Авіас-2000" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2019 у справі № 904/5272/18; судове засідання з розгляду апеляційної скарги призначено на 13.05.2019.

Представники Позивача та Відповідача, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 13.05.2019, не з`явились.

Беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, передбачені ст. 273 ГПК України, а також відсутність передбачених ч. 11 ст. 270 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи, враховуючи, що наявні у справі докази дозволяють визначитися відносно законності оскаржуваного рішення, судова колегія дійшла висновку про можливість в порядку ч. 12 ст. 270 ГПК України розглянути справу у відсутність представників сторін.

В судовому засіданні 13.05.2019 Центральним апеляційним господарським судом підписано вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

10.05.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Тормікс" (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю фірма "АВІАС-2000" (Покупець) укладено договір поставки № 185.

Згідно п.1.1. вказаного вище договору, Постачальник (позивач) передає у власність Покупця (відповідача), а останній приймає та оплачує товар, загальна кількість, часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна яких визначена сторонами у Специфікаціях, що є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п.2.1. договору, Постачальник взяв на себе зобов`язання поставити Покупцеві товар на умовах, що обумовлюються у Специфікаціях, які є невід`ємною його частиною.

У п.2.2., 3.1. договору, сторони узгодили, що термін поставки товару та ціна за одиницю продукції, що поставляється за даним договором, визначаються у Специфікаціях.

Датою поставки товару є дата, вказана у видатковій накладній (п.2.4. договору).

Згідно п.3.2. договору, загальна його сума складає суму всіх Специфікацій до нього.

У Специфікації № 1 до договору, сторони узгодили поставку товару - комбікорм повнораціонний для сільськогосподарської птиці від 48 тижнів і старше у кількості 100 000 кг на загальну суму 909 600,00 грн. (а.с. 28).

Згідно умов п.2. зазначеної вище Специфікації, термін поставки товару - до 18.05.2018 р.

Поставка товару здійснюється на умовах СРТ - склад Покупця: Дніпропетровська область, Апостоловський р-н, с. Мар`янське (Згідно Міжнародних Правил по тлумаченню термінів Інкотермс в редакції 2010 року)

Виконуючи умови договору, позивач здійснив на адресу, узгоджену сторонами у Специфікаціях, поставку товару на загальну суму 1 008 382,56 грн., що підтверджується товарно-транспортними накладними № Р204 від 11.05.2018, № Р208 від 14.05.2018, № Р211 від 15.05.2018, № Р217 від 17.05.2018, № Р223 від 19.05.2018 та видатковими накладними № 204 від 11.05.2018, № 208 від 14.05.2018, № 211 від 15.05.2018, № 217 від 17.05.2018, № 223 від 19.05.2018, копії яких залучені до матеріалів справи (а.с. 23-27, 36-40).

У п.3.4. договору, сторонами встановлено, що строк та порядок оплати товару, який поставляється, визначається сторонами у Специфікаціях, які є його невід`ємною частиною.

Відповідно до умов підписаної між сторонами Специфікації № 1, оплата за кожну партію товару здійснюється упродовж 1-го календарного дня з моменту отримання кожної партії товару.

Відповідач зобов`язання за договором виконав неналежним чином, здійснивши розрахунки з порушенням строків встановлених в договорі та не в повному обсязі (120 000,00 грн.), що підтверджується банківською випискою по рахунку, копія якої залучена до матеріалів справи (а.с. 41).

Доказів погашення заборгованості з оплати товару в сумі 888 382,56 грн., відповідач, на момент розгляду спору не надав.

Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд виходив з того, що зобов`язання відповідача за Договором поставки № 185 виконані частково, сума основної заборгованості становить 888 382,56 грн; 12 778,00 грн. - 3% річних, 10 542,43 грн. - інфляційних втрат, 149 394,22 грн. - пені.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору поставки є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Таким чином, відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі Договору поставки товару, є господарськими зобов`язаннями, а згідно з приписами статей 193 ГК України, 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

На час розгляду спору у господарському суді Договір поставки № 185 від 10.05.2018 у встановленому порядку не оспорений, не визнаний недійсним. Таким чином, укладений між сторонами договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки Відповідач повинен був оплатити кожну партію товару упродовж 1-го календарного дня з моменту отримання кожної партії товару, то строк оплати товару є таким, що настав.

В той же час, на момент винесення судового рішення Відповідач зобов`язання за договором виконав неналежним чином, здійснивши розрахунки з порушенням строків встановлених в договорі та не в повному обсязі (120 000,00 грн.), що підтверджується банківською випискою по рахунку, копія якої залучена до матеріалів справи (а.с. 41).

Доказів погашення заборгованості з оплати товару в сумі 888 382,56 грн., відповідач, на момент розгляду спору не надав.

В жодній заяві по суті Відповідач не оскаржував наявність основної заборгованості у розмірі 888 382,56 грн.

У зв`язку з чим, господарським судом підставно задоволено позовні вимоги про стягнення з Відповідача 888 382,56 грн. - основної заборгованості.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За порушення строків оплати, сторонами у договорі передбачена відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченої в строк партії товару за кожний день прострочення (п.5.4 договору).

Згідно наданого позивачем розрахунку, останнім до стягнення заявлена пеня за період прострочення з 21.05.2018 по 12.11.2018 в сумі 149 394,22 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошових зобов`язань на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Згідно наданого позивачем розрахунку, останнім заявлено до стягнення 3% річних за період прострочення з 21.05.2018 по 12.11.2018 в сумі 12 778,00 грн. та інфляцію грошових коштів за період прострочення з червня по жовтень 2018 року в сумі 10 542,43 грн.

На підставі викладеного, враховуючи розрахунок позивача (межі зазначеного ним періоду), дні фактичної сплати відповідачем суми боргу, положення частини п`ятої ст. 254 Цивільного кодексу України, колегія суддів, відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши правильність нарахування інфляційних нарахувань, 3% річних та пені, прийшла до висновку, що місцевим господарським судом правомірно задоволені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 12 778,00 грн. за період з 21.05.2018 по 12.11.2018; інфляційні втрати у розмірі 10 542,43 грн. за період прострочення з червня по жовтень 2018 року та пеню у розмірі 149 394,22 грн. за період прострочення з 21.05.2018 по 12.11.2018, нараховані у відповідності із ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання мало місце.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був, застосувавши імперативну норму ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", стягнути з відповідача тільки пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та відмовити у стягненні 3% річних у розмірі 12 778,00 грн., є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2.1. Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченою ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання.

В Аналізі практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, проведеному Верховним судом України зазначено, що відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги подібність правової природи ст. 549 ЦК (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК (щодо сплати трьох процентів річних), передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов`язань.

При цьому нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов`язання (ст. 549 ЦК) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов`язання (ст. 625 ЦК).

З огляду на зазначене слід вважати правильною позицію судів, відповідно до якої заходи відповідальності за порушення грошового зобов`язання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена (аналогічна позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 у справі N 6-49цс12, від 30 жовтня 2013 у справі N 6-59цс13).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції дав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, що у відповідності до ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Авіас-2000", м. Дніпро на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2019 у справі № 904/5272/18 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2019 у справі №904/5272/18 - залишити без змін.

Судові витрати Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Авіас-2000", м. Дніпро за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 17.05.2019.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Березкіна