ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2019 р. Справа № 914/2253/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», вих.№14/4-320 від 26 лютого 2019 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 11 лютого 2019 року (підписане 15.02.2019 року, м. Львів), суддя Синчук М.М.

у справі №914/2253/18

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького, м. Львів

про стягнення заборгованості та штрафних санкцій в сумі 128 331,14 грн.

в с т а н о в и в :

30 листопада 2018 року ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького про стягнення заборгованості та штрафних санкцій в сумі 128 331,14 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору постачання природного газу в частині своєчасної оплати коштів за поставлений природній газ, у зв`язку з чим позивачем згідно умов договору нараховано відповідачу неустойку (пеня), 3% річних та інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11 лютого 2019 року у справі №914/2253/18 позовні вимоги задоволено частково. Вирішено стягнути з Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 8 695,66 грн 3% річних, 14 066,22 грн інфляційних втрат, 73 898,48 грн пені. В задоволенні решти частини позову - відмовлено.

Суд у рішенні дійшов висновку, що позивачем доведено прострочення відповідачем оплати отриманого від позивача у лютому-березні 2016 природного газу за договором постачання природного газу № 137/16-БО(Т)-21 від 26.02.2016. Однак, при ухваленні рішення суд врахував клопотання відповідача, що останній є державною установою, що фінансується з державного бюджету, заборгованість якого виникла у зв`язку з недофінансуванням з державного бюджету та на підставі ч.3 ст. 551 ЦК України та ч.1 ст. 233 ГК України зменшив розмір пені за несвоєчасне виконання відповідачем основного зобов`язання до 73 898,48 грн, що становить 70 % від розміру пені, заявленої позивачем.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 11 лютого 2019 року у справі №914/2253/18 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки, а саме пені у сумі 31 670,79 грн скасувати та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги в цій частині задоволити у повному обсязі. В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, зокрема ст. 233 ГК України, ст. ст. 549-552, 599, 625 ЦК України та процесуального права, зокрема ст. 76-79 ГПК України. Вказує, що при зменшенні розміру пені суд мав врахувати не лише фінансовий стан відповідача, але й інші інтереси сторін, які беруть участь у зобов`язанні. Крім того, суд мав дати належну правову оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування своїх позицій, щодо наявності чи відсутності збитків. Разом з тим, суд не мав права застосовувати до спірних правовідносин статтю 233 ЦК України, не з`ясувавши всіх обставин, з`ясування яких передбачене згаданою нормою. При цьому зазначає, що суд при вирішенні питання щодо зменшення пені мав об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, а не лише відповідача, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення. Також звертає увагу на те, що в рішенні зазначено, що суд, зменшуючи розмір неустойки, виходив, серед іншого, з інтересів сторін, однак на думку апелянта, з матеріалів справи та самого рішення незрозуміло, які саме інтереси сторін було враховано, і яким чином інтереси сторін вплинули на рішення суду в частині зменшення розміру неустойки. Під час розгляду справи не було враховано інтереси позивача. Окрім того, апелянт зазначає, що нараховані штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні з невиконаним зобов`язанням за договором купівлі-продажу природного газу. Таким чином, місцевий господарський суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а також визнав встановленими недоведені обставини, які мають значення для справи. Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не надав господарському суду належних доказів в обґрунтування своїх заперечень, натомість суд першої інстанції не мотивуючи, а лише своїм внутрішнім переконанням та «сухими» посиланнями на важкий матеріальний стан відповідача зменшив розмір нарахованих санкцій, що є грубим порушенням положень cт. 233 ГК України та cт. 551 Цивільного кодексу України.

Львівським національним університетом ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечує доводи апеляційної скарги зазначивши, що приймаючи рішення у даній справі суд встановив, що відповідач є державною освітньою установою, що фінансується з державного бюджету, відповідно оплата коштів за природній газ здійснена останнім у зв`язку із виділенням коштів з державного бюджету, однак із простроченням, оскільки за 2016 рік було недофінансування з державного бюджету, що підтверджується наданим суду помісячним планом використання бюджетних коштів (наказ Мінфіну України від 28.01.2002 р. № 37) на 2016 рік. Відповідно заборгованість за період лютого-березня виникла через відсутність обігових коштів і була повністю погашена після отримання фінансування від Міністерства освіти і науки України. Також відповідач звертає увагу суду на те, що відповідно до ст. 23 Бюджетного кодексу України бюджетні призначення та асигнування визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Отже за відсутності фінансування відсутня вина відповідача.

Щодо твердження позивача у апеляційній скарзі, що ним понесено збитки у зв`язку з невчасною оплатою коштів за поставлений природній газ, відповідач заперечує, зазначивши, що судом лише зменшено на 30% пеню та задоволено в повному обсязі вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, чим позивач отримав компенсацію за невчасну оплату коштів за поставлений природній газ. Також відповідач заперечив твердження позивача про те, що суд повинен був з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, зазначивши, що такі твердження є безпідставними, оскільки розмір збитків мав представити позивач, а не покладати цей обов`язок на суд. Крім того, судом також враховано ступінь виконання зобов`язання боржником, оскільки борг повністю сплачений до моменту звернення позивача до суду з даним позовом. Щодо покликань апелянта, що судом не враховано майнового стану сторін, відповідач зазначає, що майновий стан останнього не йде в порівняння з позивачем.

Відповідно до викладеного у відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення місцевого господарського суду у даній справі без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що предметом спору у даній справі є стягнення коштів в сумі 128 331,14 грн.

Оскільки ціна позову в даній справі становить 128 331,14 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (позов подано 30.11.2018, прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 2018 рік становить 1762,00 грн * 100 = 176 200,00 грн), то враховуючи ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про розгляд цієї справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення Господарського суду Львівської області від 11 лютого 2019 у справі №914/2253/18 без змін, а апеляційної скарги ПАТ «НАК «Нафтогаз України» без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26.02.2016 Публічним акціонерним товариством «Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (Постачальник за договором, позивач у справі) з однієї сторони та Львівським національним університетом ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького (Споживач за договором, відповідач у справі) укладено договір постачання природного газу № 137/16-БО(Т)-21 (далі-договір) (а.с. 19-25).

Також між сторонами у справі було укладено додаткові угоди до вищезазначеного договору, які є його невід`ємними частинами: № 1 від 26.02.2016 (а. с. 26), № 2 від 29.03.2016 (а. с. 22), № 3 від 31.03.2016 (а. с. 28).

Судовою колегією встановлено, що зазначений вище договір та додаткові угоди до нього укладені між сторонами у письмовій формі єдиного документа, підписані повноважними представниками обох сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає приписам ст. 181 ГК України, ст.ст. 207, 208 ЦК України, є правомірним правочином в силу ст. 204 ЦК України, оскільки суду не доведено зворотного.

Відповідно до умов даного договору, постачальник зобов`язався передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору (п. 1.1. договору). Газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами (п. 1.2 договору).

Пунктом 1.3 договору сторони визначили, що за цим договором постачається імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на митну територію України ).

Постачальник передає Споживачу з 01 лютого 2016 по 31 березня 2016 року (включно) газ обсягом до 200,000 тис.куб.м., у тому числі по місяцях: лютий 120,000тис.куб.м. та березень 80,000тис.куб.м. (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 6.1. договору, оплата планових обсягів газу з урахуванням вартості транспортування магістральними трубопроводами ПАТ «Укртарнсгаз» здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 8.2 договору визначено, що у разі невиконання Споживачем п. 6.1 договору, він зобов`язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31.03.2016 р., а в частині розрахунків до їх повного здійснення (п. 12 договору).

На виконання умов договору позивачем в період лютого-березня 2016 року поставлено, а відповідачем прийнято природний газ загальною вартістю 887 279,66 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу: б/н від 29.02.2016 на суму 462 512,21 грн, б/н від 31.03.2016 на суму 424 767,45 грн, наявними у матеріалах справи.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення продавцем (позивачем) умов договору.

Однак, відповідач свої обов`язки за договором в частині своєчасної оплати вартості поставленого газу належним чином не виконав, провівши остаточні розрахунки за поставлений газ з порушенням погоджених сторонами строків, а саме, сплативши 462 512,21 грн 30.05.2016 р. (строк оплати згідно договору 15.03.2016 р.), та сплативши 424 767,45 грн 29.09.2018 р. (строк оплати згідно договору 15.04.2016 р.).

Враховуючи наведені обставини, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області з позовними вимогами про стягнення 128 331,14 грн заборгованості, з яких 105 569,27 грн пеня, 8 695,66 грн 3% річних та 14 066,22 грн. інфляційні втрати.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і не господарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як уже було зазначено вище, сторонами у справі було укладено договір на постачання природного газу.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

В даному випадку правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки природного газу, відповідно до умов якого Постачальник зобов`язався передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З матеріалів спарив вбачається та встановлено судом першої інстанції, що на виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв за період з лютого по березень 2016 року природний газ на загальну суму 887 279,66 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу: б/н від 29.02.2016 на суму 462 512,21 грн, б/н від 31.03.2016 на суму 424 767,45 грн, вказані обставини сторонами не заперечуються.

Однак, в порушення умов п. 6.1 договору відповідач не здійснював 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу, він також не проводив остаточного розрахунку за фактично переданий газ, вказаний в актах приймання-передачі газу, до 14-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, про що свідчать наявні в матеріалах справи банківські виписки по особовим рахункам позивача (а.с. 31-33, 34-36).

Слід зазначити, що вказаний пункт 6.1 договору узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами частини 2 статті 193 ГК України, порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 статті 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України, передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 8.2 договору визначено, що у разі невиконання Споживачем п. 6.1 договору, він зобов`язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Пунктом 10.3. договору передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Судовою колегією встановлено, що наведений позивачем при поданні позовної заяви розрахунок пені (а.с. 17) є обґрунтованим та вірним, однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в процесі розгляду справи, було подано суду першої інстанції клопотання № б/н від 10.01.2019 про зменшення розміру штрафних санкцій, в якому останній просив суд врахувати те, що відповідач є державною установою, що фінансується з державного бюджету, заборгованість виникла у зв`язку з недофінансуванням з державного бюджету та зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

При прийнятті рішення дане клопотання судом першої інстанції було враховано та задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в сумі 73 898,48 грн, що становить 70 % від розміру пені заявленої позивачем, з чим останній не погодився та звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 11 лютого 2019 року у справі №914/2253/18 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки, а саме пені у сумі 31 670,79 грн скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задоволити у повному обсязі. В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Судова колегія дослідивши наявні у справі документи не вбачає порушень місцевого господарського суду при зменшенні штрафних санкцій та вважає, що доводи і вимоги скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Ця норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України і ст. 233 Господарського кодексу України.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, врахувати інтереси сторін, які заслуговують на увагу, причини неналежного виконання або невиконання обов`язку, вжиття відповідачем заходів для усунення порушення та його наслідків та інші обставини, які заслуговують на увагу.

У даному випадку відповідач є учбовим закладом, основним напрямком діяльності якої є надання освіти, який фінансується виключно за рахунок бюджетних коштів, а причиною відсутності відповідних коштів було недофінансування з державного бюджету, що вбачається з Помісячного плану використання бюджетних коштів, (затверджений Наказом Міністерства фінансів України 28.01.2002 р. № 37) на 2016 рік. Заборгованість виникла у цей період через відсутність обігових коштів і була повністю погашена 29.09.2018 року. Відповідно до Помісячного плану, затвердженого університету Міністерством освіти і науки України 17 лютого 2016 року, кошти на оплату комунальних послуг і енергоносіїв на січень 2016 року не було виділено взагалі. На лютий 2016 року виділено загалом (на газ, електрику, водопостачання і водовідведення тощо) в сумі 127 500,00 грн; на березень 2016 р. - загалом в сумі 78 400,00 грн тощо. Нарахована пеня це штрафна санкція, що сплачується за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки», відповідно до п.п.3 п.2.8 Інструкції № 3333.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач свої обов`язки за договором в частині своєчасної оплати вартості поставленого газу належним чином не виконав, провівши остаточні розрахунки за поставлений газ з порушенням погоджених сторонами строків, а саме, сплативши 462 512,21 грн 30.05.2016 р. (строк оплати згідно Договору 15.03.2016 р.), та сплативши 424 767,45 грн 29.09.2018 р. (строк оплати згідно Договору 15.04.2016 р.).

З позовними вимогами позивач звернувся до суду 30.11.2018 року, відповідно до наведеного вбачається, що основна заборгованість за договором була повністю погашена відповідачем до звернення позивача в суд із даним позовом, і виникала лише у певні періоди через відсутність обігових коштів та неодержання грошових коштів з державного бюджету.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, суд першої інстанції врахував, що відповідач є неприбутковою організацією та фінансується за рахунок бюджетних коштів. При цьому, урахуванням вказаних вище приписів чинного законодавства України, надавши оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції скористався наданим законом правом на зменшення штрафних санкцій і це не може бути підставою для скасування рішення суду у відповідності до ст. 277 Господарського процесуального кодексу України.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та вищевказаними висновками суду апеляційної інстанції.

У частині задоволення позовних вимог про стягнення 8 695,66 грн 3% річних, 14 066,22 грн інфляційних втрат, рішення місцевого господарського суду ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не оскаржуються. Колегією суддів апеляційної інстанції в цій частині рішення визнано обґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без змін.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 цього ж кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Беручи до уваги наведені вище обставини, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 8 695,66 грн 3% річних, 14 066,22 грн інфляційних втрат, 73 898,48 грн пені. В задоволенні решти частини позову місцевим судом правомірно відмовлено.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись 236, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Львівської області від 11 лютого 2019 року у справі №914/2253/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «НАК «Нафтогаз України» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Матеріали справи №914/2253/18 повернути до Господарського суду Львівської області.

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.