ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2019 р. м. Київ Справа № 911/746/19

Суддя: Грабець С.Ю.

Секретар судового засідання: Абрамова В.Д.

Суд, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради

про стягнення заборгованості у сумі 138 571,03 грн.,

без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

20 березня 2019 року до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради (далі відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 138 571,03 грн.

Судом встановлено, що повне найменування публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі позивач), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач послався на порушення відповідачем умов договору купівлі продажу природного газу №2047/15 ТЕ-41 від 25.11.2014 року, згідно з якими позивач зобов`язувався поставити відповідачу природний газ (далі послуги), а відповідач зобов`язувався надані послуги прийняти і оплатити.

Відповідач передав послуги позивачу з порушенням строку, встановленого умовами договору.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 84 450,85 грн. пені, 7 279,94 грн. трьох процентів річних, 46 840,24 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.03.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідачу запропоновано в строк до 22.04.2019 року надати суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву (пред`явити зустрічний позов), а також докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ухвалу суду отримав 05.04.2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу №018, проте заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не подав.

16 квітня 2019 року через канцелярію Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву №151 від 11.04.2019 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Частиною 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків:

25 листопада 2014 року між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та комунальним підприємством "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради (далі відповідач) був укладений договір купівлі продажу природного газу №2047/15-ТЕ-41 (далі - договір), згідно з умовами якого публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" зобов`язувалось передати у власність відповідача у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач зобов`язувався прийняти та оплатити цей природний газ (надалі газ) на умовах цього договору.

Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" змінено назву на акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі позивач), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

15 жовтня 2015 року між сторонами укладено додаткову угоду №4 до договору купівлі продажу природного газу від 25.11.2014 р. №2047/15-ТЕ-41 (далі додаткова угода №4), згідно з умовами якої пункт 5.2 статті 5 "ціна газу" договору з 01 жовтня 2015 року викладено у наступній редакції:

"5.2 Ціна за 1000 куб. м. газу становить 1 770,74 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування і розподіл природного газу, крім того: - збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ 2%; - податок на додану вартість за ставкою 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами 689,10 грн., крім того ПДВ 20% - 137,82 грн., всього з ПДВ 826,92 грн. (вісімсот двадцять шість гривень 92 коп.). В структурі тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами, затвердженого постановою НКРЕКП, враховано вартість газу на виробничо технологічні витрати та власні потреби газорозподільного підприємства.

До сплати за 1000 куб.м. природного газу 2 495,25 грн., крім того ПДВ 20% - 499,05 грн., всього з ПДВ 2 994,30 грн. (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто чотири грн. 30 коп.)".

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п. 3.3 договору, приймання передача газу, переданого позивачем відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу відповідачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу відповідача.

Відповідно до п. 3.4 договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, відповідач зобов`язується надати позивачу підписані та скріплені печатками відповідача та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Позивач не пізніше 8-го числа зобов`язується повернути відповідачу та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано, а відповідачем прийнято газ за період з січня 2015 року до лютого 2015 року та листопада 2015 року до грудня 2015 року, на загальну суму 1 958 876,81 грн., що підтверджується актами приймання передачі природного газу від 31 січня 2015 року на суму 405 925,32 грн., 28 лютого 2015 року на суму 313 467,00 грн., 31 березня 2015 року на суму 225 556,84 грн., 31 жовтня 2015 року на суму 295 809,89 грн., 30 листопада 2015 року на суму 550 400,25 грн., 31 грудня 2015 року на суму 689 084,24 грн., копії яких долучені до матеріалів справи.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав зобов`язання щодо передачі природного газу відповідно до умов договору в повному обсязі.

Відповідач зобов`язання щодо оплати прийнятого газу за січень 2015 року березень 2015 року та жовтень 2015 року грудень 2015 року виконав із порушенням строків, передбачених пунктом 6.1 договору.

У зв`язку з тим, що відповідач оплатив борг із порушенням встановлених умовами договору строків оплати, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 84 450,85 грн. пені, 7 279,94 грн. трьох процентів річних, 46 840,24 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, нарахованих за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за спожитий природний газ за вищевказаний період.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Мала проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що рівність сторін вимагає "справедливого балансу між сторонами", і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом.

16 квітня 2019 року через канцелярію Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву №151 від 11.04.2019 року, в якому представник відповідача проти заборгованості перед позивачем заперечувала, послалась на те, що 30 листопада 2016 року набув чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а відтак заборгованість відповідача перед позивачем підлягає врегулюванню відповідно до вищезазначеного закону.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

30 листопада 2016 року набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 року №1730-VIII (далі - Закон), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Статтею 1 цього Закону встановлено, зокрема, що заборгованість, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону є: кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води; кредиторська заборгованість перед постачальником електричної енергії підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за електричну енергію, спожиту для виробництва та надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, з постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем); заборгованість з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, установам і організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, що постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню, а також організаціям та установам, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, яка виникла у зв`язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, та залишилася не погашеною станом на 1 січня 2016 року.

Згідно зі ст. 2 Закону, дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону, для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

21 лютого 2017 року Постановою Кабінету Міністрів України №93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Згідно з п. 14 Порядку, у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01 січня 2016 року заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01 липня 2016 року.

Отже, вимога щодо включення до Реєстру, як передумова для застосування процедури реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ, встановлена для теплогенеруючих та теплопостачальних організацій, які не сплатили до 31 грудня 2016 року заборгованість перед постачальником за спожитий до 01.07.2016 року природний газ.

Як вбачається з матеріалів справи, в якості доказів включення відповідача до Реєстру останнім надано повідомлення Департаменту економіки систем життєзабезпечення Мінрегіону про включення комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону, станом на 12 липня 2017 року.

Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Враховуючи вищевикладене, вказана стаття Закону є нормою прямої дії, застосування приписів якої не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім оплати боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Так, єдиною умовою списання заборгованості, нарахованої за природний газ, використаний для виробництва теплової енергії, є набрання чинності Законом.

Частиною 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Такий же висновок викладено у постановах Верховного Суду України у справах № 914/3131/15 від 23.01.2018 року, №904/10745/16 від 29.01.2018 року, №927/1152/16 від 07.02.2018 року, №904/10736/16 від 15.03.2018 року.

Судом встановлено, що до набрання чинності Законом відповідач поставлений позивачем природний газ у січні, лютому та листопаді 2015 року оплатив у повному обсязі, а саме 23.03.2015 року, 24.12.2015 року та 25.12.2015 року, сплатив 1 269 792,57 грн., а також частково розрахувався за поставлений природний газ у грудні 2015 року (остання оплата 27.01.2016 року), сплативши 662 055,91 грн., що підтверджується банківськими виписками, копії яких долучені до матеріалів справи.

Враховуючи, що заборгованість за поставлений природний газ у січні, лютому та листопаді 2015 року була оплачена в повному обсязі та частково оплачена за грудень 2015 року, то нараховані позивачем пеня, три проценти річних та сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, за відповідні періоди на загальну суму 129 130,80 грн. підлягають списанню згідно з ч. 3 ст. 7 Закону, у зв`язку з чим нарахування позивачем цих сум є безпідставним та необґрунтованим.

Інша частина боргу в сумі 27 028,33 грн. була оплачена відповідачем 17.11.2017 року, тобто після набрання чинності Закону, що підтверджується банківськими виписками, копії яких долучені до матеріалів справи.

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пунктом 7.1 договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, пеня це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання у відсотках від суми визначеною обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 7.2 договору, у разі невиконання відповідачем пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, розмір пені, враховуючи період заборгованості:

за грудень 2015 року з:

27.01.2016 року до 21.04.2016 року, суму боргу в розмірі 27 028,33 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 22,0%, розмір пені складає 2 794,41 грн.;

22.04.2016 року до 26.05.2016 року, суму боргу в розмірі 27 028,33 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 19,0%, розмір пені складає 982,18 грн.;

27.05.2016 року до 23.06.2016 року, суму боргу в розмірі 27 028,33 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 18,0%, розмір пені складає 744,39 грн.;

24.06.2016 року до 14.07.2016 року, суму боргу в розмірі 27 028,33 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 16,5%, розмір пені складає 511,77 грн.;

а разом 5 032,75 грн. (за розрахунком суду).

Частиною 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Оскільки позивачем пеня за вищевказаний період визначена в розмірі 5 032,74 грн., то стягненню підлягає саме ця сума.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Федоренко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Крім стягнення пені, позивач просив суд стягнути з відповідача три проценти річних за період з 27.01.2016 року до 16.11.2017 року в розмірі 1 464,12 грн. та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 6 543,41 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, сплата трьох процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Три проценти річних, враховуючи період заборгованості:

за грудень 2015 року з:

27.01.2016 року до 16.11.2017 року, складає 660 днів, тому три проценти річних від суми 27 028,33 грн. становлять 1 464,13 грн. (за розрахунком суду).

Оскільки позивачем три проценти річних за вищевказаний період визначені в розмірі 1 464,12 грн., то стягненню підлягає саме ця сума.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без враховування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, за період з 27.01.2016 року до 31.10.2017 року: у січні 2016 року 100,9% (УК №26 від 10.02.2016 року); лютому 99,6% (УК №47 від 11.03.2016 року); березні 101,0% (УК №68 від 09.04.2016 року); квітні 103,5% (УК №87 від 11.05.2016 року); травні 100,1% (УК №109 від 10.06.2016 року); червні 99,8% (УК №128 від 12.07.2016 року); липні 99,9% (УК №149 від 10.08.2016 року); серпні 99,7% (УК №170 від 10.09.2016 року); вересні 101,8% (УК №191 від 11.10.2016 року); жовтні 102,8% (УК №210 від 09.11.2016 року); листопаді 101,8% (УК №233 від 10.12.2016 року); грудні 100,9% (УК №4 від 11.01.2017 року); у січні 2017 року 101,1% (УК №25 від 09.02.2017 року); лютому 101,0% (УК №47 від 11.03.2017 року); березні 101,8% (УК №68 від 11.04.2017 року); квітні 100,9% (УК №86 від 12.05.2017 року); травні 101,3% (УК №106 від 10.06.2017 року); червні 101,6% (УК №126 від 11.07.2017 року); липні 100,2% (УК №148 від 10.08.2017 року); серпні 99,9% (УК №169 від 12.09.2017 року); вересні 102,0% (УК №191 від 11.10.2017 року); жовтні 101,2%(УК №212 від 10.11.2017 року), від суми 27 028,33 грн., складає 6 543,41 грн., які підлягають стягненню.

Згідно з ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 1, ст. 2, ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ч. 1 ст. 173, п. 3 ч. 1 ст. 174, ч. ч. 1, 7 ст. 193, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 216, ст. 218, ч. 1 ст. 230, ч. 6 ст. 231, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 530, ч. ч. 1, 3 ст. 549, ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611, ч. 1 ст. 612, ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 3, ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ст. 7, ч. ч. 1, 2, 4 ст. 11, ст. 12, ч. ч. 3, 4 ст. 13, ст. ст. 14-15, ст. 18, ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74, ст. 86, ч. 1 ст. 123, ч. 9 ст. 129, ч. 9 ст. 165, ч. 3 ст. 222, ч. 3 ст. 232, ст. 233, ч. 4 ст. 236, ч. 2 ст. 237, ч. 4 ст. 240, ч. 5 ст. 252, ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовільнити частково позов акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради про стягнення заборгованості у сумі 138 571,03 грн.

Стягнути з комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради (08150, Київська область, Києво-Святошинський район, місто Боярка, вулиця Незалежності, будинок 9, ідентифікаційний код 23576122) на користь акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6, ідентифікаційний код 20077720) 5 032,74 грн. (п`ять тисяч тридцять дві грн. 74 коп.) пені; 1 464,12 грн. (одну тисячу чотириста шістдесят чотири грн. 12 коп.) трьох процентів річних; 6 543,41 грн. (шість тисяч п`ятсот сорок три грн. 41 коп.) суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції; 195,60 грн. (сто дев`яносто п`ять грн. 60 коп.) витрат на сплату судового збору.

Відмовити в іншій частині позову.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 23.05.2019 року.

Суддя С. Грабець