РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.05.2019Справа № 910/2505/19

Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування», м. Київ

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», м. Київ

про стягнення 6 644,37 грн, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (відповідач) суми страхового відшкодування в розмірі 6 644,37 грн, посилаючись на те, що в силу приписів статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат у позивача виникло право вимоги до відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 року у справі №910/2505/19 позовну заяву №СУ/003903/5 від 04.12.2018 року Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали.

14.03.2019 року позивачем до суду була подана заява про усунення недоліків позовної заяви №СУ/003903/5 від 04.12.2018 року.

Ухвалою суду від 22.03.2019 відкрито провадження у справі №910/2505/19, постановлено, розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, надано відповідачу строк у 15 днів з дати отримання ухвали на подання відзиву.

Відповідач, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №270 отримав ухвалу суду від 22.03.2019 про відкриття провадження у справі 25.03.2019.

10.04.2019 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідачем зазначено, що відносини, які склались між сторонами у зв`язку з виплатою страхового відшкодування за полісом №АЕ/9544929 врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а відповідно до ст. 22 цього закону страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує оцінену шкоду. Статтею 29 цього ж закону зазначено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу. Таким чином, на думку відповідача, правильною до стягнення з нього сумою є страхове відшкодування в розмірі 25 035,27 грн (11 917,13 грн (деталі зі зносом) + 14 118,14 грн (вартість робіт) - 1 000,00 грн (франшиза) = 25 035,27 грн).

Позивач правом на подання до суду відповіді на відзив не скористався.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.01.2017 між позивачем (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсал сервіс Україна» (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №3620Га/05АВ (надалі - Договір страхування), відповідно до якого позивач прийняв на себе обов`язок по страхуванню автомобіля «Renault Fluence», реєстраційний номер НОМЕР_1 (надалі також - застрахований автомобіль), зі строком дії з 00:00 год. 11.01.2017, але не раніше дня наступного за днем сплати страхувальником страхової премії (першого платежу) в повному обсязі на рахунок страховика, до 24-00 год. 10 січня 2018 року.

Вигодонабувачем за договором страхування є страхувальник (п. 4. Договору).

01.03.2017 о 16:15 годині в м. Кривий ріг по вул. Віталія Матусевича, ОСОБА_1 , керуючи вантажним фургоном «ГАЗ 2705», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під час повороту ліворуч на проспекті Металургів не витримав межі безпечної швидкості, своєчасно не застосувавши міри до гальмування допустив наїзд на попереду стоячий автомобіль «Renault Fluence», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , що призвело до пошкодження вказаних транспортних засобів.

24.03.2017 страхувальник звернувся до позивача з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою про виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу.

Постановою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.03.2017 у справі №210/961/17 Дуднік О.В., за здійснення вказаного ДТП було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Згідно рахунку-фактури СТО (ТОВ «Авто Груп+») №АГ-00000992 від 22.03.2017 вартість ремонту автомобіля «Renault Fluence», реєстраційний номер НОМЕР_1 становить 32 680,64 грн.

У заяві на виплату страхового відшкодування від 24.03.2017 вигодонабувач (страхувальник) за Договором страхування просив позивача виплату страхового відшкодування перерахувати на реквізити СТО.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту №АХА2197893 від 24.03.2017, розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 32 680,64 грн.

З урахуванням рахунку СТО, позивач на виконання умов Договору страхування виплатив своєму страхувальнику страхове відшкодування в сумі 32 680,64 грн з ПДВ, перерахувавши його на рахунок СТО, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №319377 від 27.03.2017 на вказану суму.

Позивачем було направлено на адресу відповідача регресну вимогу вихідний №СУ/003903/3 від 07.08.2017 про відшкодування шкоди по полісу №АЕ/9544929 на суму 32 680,64 грн.

Відповідачем було здійснено перерахування позивачу частини суми шкоди, а саме в розмірі 25 035,27 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України «Про страхування» за договором страхування страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом покладено на страховика (винної особи) у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

При цьому, порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 Цивільного кодексу України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Господарський суд звертає увагу учасників справи, що у постанові від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23.12.2015 у справі №6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Так, згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність (пункти 73, 74 постанови).

Таким чином, відповідач як страховик відповідальності особи, яка винна у дорожньо-транспортній пригоді, на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу (у разі наявності такої різниці) на підставі статті 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Такі висновки суду відповідають також правовій позиції Верховного Суду України, викладеним у постановах від 22.03.2017 у справах №3-1344гс16, 3-1304гс16.

За змістом п. п. 1.2, 1.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 (далі - Методика), дана Методика встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ.

Згідно з п. 1.6 Методики відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Норми чинного законодавства не містять вимоги, за змістом якої розмір матеріального збитку, заподіяного внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, може бути підтверджений виключно звітом про оцінку, складеним згідно з Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Перелік можливих доказів у даному випадку не є вичерпним, а визначальним є факт відповідності розрахунку суми матеріального збитку вимогам законодавства.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру, виходять з фактичної суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №910/9396/17, від 06.07.2018 у справі №924/675/17, від 25.07.2018 у справі №922/4013/17).

Якщо для відновлення пошкодженого транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 у справах №910/3650/16, №910/32969/15 та у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 910/3867/16, від 01.02.2018 у справі № 910/22886/16, 12.03.2018 у справі №910/5001/17.

Відповідно до п. 7.38. Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

Згідно з пунктом 7.39 Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Відповідно до Договору страхування позивачем було застраховано автомобіль «Renault Fluence», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску, відповідно на момент ДТП (01.03.2017) строк його експлуатації складав 1,8 років.

Отже, згідно п. 7.38. Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю.

Відповідач наголошує на тому, що в даному випадку повинен застосовуватись п. 7.39. Методики, у зв`язку з експлуатацією транспортного засобу в інтенсивному режимі, оскільки на момент ДТП пробіг авто складав 57 620 км, посилаючись при цьому на Бюлетень автотоварознавця №96.

Однак, суд відхиляє таку позицію відповідача, оскільки посилання лише на спеціалізоване періодичне видання не може слугувати достовірною і належною величиною. При цьому, відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив не містять посилань на правові акти, які б встановлювали нормативи інтенсивного використання колісного транспортного засобу.

Відповідно до Правил експлуатації колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013 №550, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.08.2013 за №1453/23985 нормальні умови експлуатації колісного транспортного засобу визначаються з огляду на інтенсивність експлуатації за місячним пробігом, який для легкових автомобілів має складати не менше 2500 км на місяць (п. "д" п. 16).

Застрахований позивачем автомобіль експлуатувався з середньою інтенсивністю 2 881 км на місяць, тобто на 381 км більше, ніж встановлено у вказаних Правилах, а тому застосування коефіцієнту фізичного зносу у зв`язку з великою інтенсивністю використання застрахованого позивачем автомобіля не вимагається, оскільки його інтенсивність не перевищувала норматив у двічі, а лише на 381 км на місць, тоді як згідно з 7.39 Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів фактичний пробіг має бути щонайменше вдвічі більший за нормативний.

У зв`язку з викладеним, правова позиція відповідача щодо необхідності застосування такого коефіцієнту є безпідставною, а тому, відповідачем не доведено наявності обставин, які є підставою для застосування пункту 7.39 Методики.

Як встановлено судом, позивачем з урахуванням рахунку-фактури СТО (ТОВ «Авто груп+») №АГ-00000992 від 22.03.2017, на підставі складеного ним Страхового акту №АХА2197893 від 24.03.2017 виплачено своєму страхувальнику (на рахунок СТО, згідно заяви страхувальника) суму страхового відшкодування в розмірі 32 680,64 грн з ПДВ.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_1 встановлена у судовому порядку. Зазначена особа є страхувальником відповідача. Відповідно до наявного в матеріалах справи полісу обов`язхкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/9544929, цивільно-правова відповідальність винної в ДТП особи, яка керувала автомобілем «ГАЗ 2705», реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на дату ДТП була застрахована у відповідача на підставі вказаного страхового полісу, отже останній є особою, відповідальною за спричинену у ДТП шкоду.

Згідно ст. 12.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу №АЕ/9544929 ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну становить 100 000,00 грн., а розмір франшизи - 1 000,00 грн.

Отже, враховуючи вищевикладене, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу - автомобіля «Renault Fluence», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з врахуванням вартості змінюваних деталей, відповідно до рахунку-фактури СТО, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу деталей (0), визначені полісом №АЕ/9544929 розміри франшизи (1 000,00 грн) та ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, за спірним страховим випадком відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу страхові витрати в розмірі 6 644,37 грн, відповідно до розрахунків позивача, які визнані судом обґрунтованими.

Суд зазначає, що обов`язок з виплати страхового відшкодування у страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальної (полісом) виникає за наявності всіх елементів юридичного складу, зокрема: настання страхового випадку - ДТП; подання заяви на виплату страхового відшкодування та інших необхідних документів, передбачених п. 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже, заява про виплату страхового відшкодування не є досудовою претензією, а є обов`язковим елементом юридичного складу, за наявності якого у відповідача (страховика за полісом) настає обов`язок з виплати страхового відшкодування.

Матеріалами справи підтверджується звернення позивача у встановлений законом строк з заявою (регресною вимогою) до відповідача вихідний №СУ/003903/3 від 07.08.2017 про відшкодування шкоди по полісу №АЕ/9544929.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак виходячи з предмету та підстав позову до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума страхового відшкодування в розмірі 6 644,37 грн.

Судовий збір у розмірі 1 921,00 грн, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (ідентифікаційний код 32382598, місцезнаходження: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» (ідентифікаційний код 20474912, місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Іллінська, буд. 8) суму страхового відшкодування в розмірі 6 644,37 грн (шість тисяч шістсот сорок чотири гривни 37 копійок) та судові витрати в розмірі 1 921,00 грн (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривна 00 копійок).

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.М. Морозов