номер провадження справи  15/36/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2019                                                                                            Справа №  908/458/19

м. Запоріжжя

Господарський суд Запорізької області у складі судді Горохова Ігоря Сергійовича, розглянувши матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Національний Цукор”, 33009,                м. Рівне, вул. Князя Володимира, б. 109-Г

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Український Рітейл”, юридична адреса – 69006, м. Запоріжжя, вул. Добролюбова, б. 25, к. 207; поштова адреса – 49022,                    м. Дніпро, вул. Маршала Малиновського, б. 114

про стягнення коштів,

при секретарі судового засідання Осоцькому Д.І.

За участю представників сторін та учасників процесу:

від позивача – не з’явився;

від відповідача – Макотченко Л.М., адвокат, посвідчення адвоката № 4907 від 25.10.2017, довіреність №18/2019 від 21.12.2018.

Суть спору:

26.02.2019 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “Національний Цукор”, м. Рівне до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Український Рітейл”, м. Запоріжжя про стягнення 106 620,00 грн основного боргу, 2750,07 грн пені та 3532,40 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на приписи ст. ст. 526, 598, 599, 610, 611, 612, 625, 629, 664, 719 ЦК України, ст.ст. 162-164 ГПК України та умови укладеного між сторонами Договору поставки №140918 від 14.09.2018. При цьому вказує, що поставлений позивачем на виконання умов договору поставки товар, відповідачем в повному обсязі не оплачений, що призвело до утворення у останнього заборгованості перед позивачем на суму 106 620,00 грн. Зазначає, що невиконання відповідачем своїх зобов’язань за договором є підставою для покладення на останнього додаткової відповідальності у вигляді пені в розмірі 2750,07 грн та інфляційних втрат в розмірі 3532,40 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2019 справу № 908/458/19 передано для розгляду судді Горохову І.С.

Ухвалою суду від 27.02.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/458/19, присвоєно справі номер провадження 15/36/19. Розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 26.03.2019 о/об 10 год. 40 хв.

Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч. 1 ст. 252 ГПК).

11.03.2019 на адресу господарського суду Запорізької області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю “Національний Цукор”, м. Рівне про участь у судовому засіданні, яке призначене на 26.03.2019 о 10 год. 40 хв. по справі № 908/458/19 в режимі відео конференції.

Ухвалою суду від 19.03.2019 відмовлено в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Національний Цукор” про участь в судовому засіданні призначеному на 26.03.2019 о/об 10 год. 40 хв. в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 26.03.2019 відкладався розгляд справи у порядку спрощеного провадження на 17.04.2019 о 10 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 17.04.2019 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю “Український Рітейл” про розгляд справи №908/458/19 в порядку загального позовного провадження. Відкладено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження на 10.05.2019 об 11 год. 10 хв.

Розгляд справи відповідно до вимог ст. 222 ГПК України здійснювався за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме, програмно – апаратного комплексу “Оберіг”.

Представник позивача у призначене судове засідання не з’явився, надіслав на адресу господарського суду клопотання від 10.05.2019 про розгляд справи без уповноваженого представника позивача, у зв’язку з неможливістю забезпечити явку представника у судове засідання.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, з підстав зазначених у відзиві на позов від 21.03.2019. Зазначив, що видаткова накладна та товаротранспортна накладна копії яких надано позивачем на підтвердження здійснення поставки товару, не можуть бути прийняті судом як первинні документи, оскільки не відповідають ч. 2 ст. 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” № 996-ХІV від 16.07.1999 та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку. А саме у видатковій накладній №6 від 11.01.2019 у графі «Отримав» міститься підпис та печатка ТОВ «Український Рітейл», проте не зазначено посаду та дані особи, яка вчинила підпис. Також, на товарно транспортній накладній №Р6 від 11.01.2019 в графі “Прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача)” не міститься посади та прізвища особи, відповідальної за здійснення господарської операції.  З огляду на викладене заперечує факт поставки товару та наявність у нього заборгованості за Договором поставки № 140918 від 14.09.2018 на заявлену позивачем суму. Крім того, зазначає, що позивачем невірно здійснено розрахунок розміру інфляційних втрат. Оскільки, позивачем зазначено датою виникнення заборгованості 18.01.2019 та 24.01.2019, то позивач, враховуючи лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 “Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді окремих норм матеріального права”, мав розпочати нарахування інфляційних втрат з лютого 2019. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, просить суд у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

В судому засіданні 10.05.2019 судом, в порядку ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення, судом оголошено, що повний текст рішення буде складено протягом 5 днів.

Заслухавши доводи представника відповідача та дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

14.09.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Український Рітейл” (покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Національний цукор” (постачальник, позивач) укладено договір поставки №140918 (договір) з протоколом розбіжностей.

Відповідно до п. п. 1.1, 1.2 Договору, постачальник зобов’язується поставити (продати) продукцію, найменуванням, у кількості та за ціною згідно видаткових накладних, які є невід’ємною частиною Договору, а покупець зобов’язується приймати та оплачувати товар на умовах цього договору.

Найменування, асортимент та ціна поставленого товару вказується в додатку № 1 “Специфікація”, яке є невід’ємною частиною даного договору (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 2.9 Договору, приймання товару по кількості та якості проводиться покупцем у місці поставки товару у момент отримання товару від постачальника на підставі супровідних документів.

У розділі 5 договору сторони врегулювали ціну товару та порядок розрахунків.

Оплата товару згідно з умовами договору здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 7 (семи) календарних днів з дня отримання товару. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця (п. 5.3. Договору).

Відповідно до п 7.3 Договору, з урахуванням протоколу розбіжностей, сторони погодили, що за прострочення оплати за поставлений товар, покупець зобов’язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Згідно з п. 8.3. Договору, даний договір набирає сили з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2018. Закінчення строку дії Договору не звільняє сторін від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору, яке мало місце в період дії Договору. Сторони зобов’язуються укласти типовий договір поставки з усіма відповідними додатками в редакції покупця до моменту закінчення строку Договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання договору № 140918 від 14.09.2018 згідно видаткової № 6 від 11.01.2019 та товарно-транспортної накладної № Р6 від 11.01.2019 поставлено відповідачеві товар цукор у кількості 22 т на суму 246 620, 00 грн, копії яких залучено до матеріалів справи. Отримання товару підтверджується підписами уповноважених осіб відповідача та печаткою підприємства на видаткових та товарно-транспортних накладних.

У видатковій накладній № 6 від 11.01.2019 у графі «одержав» та товарно-транспортній накладній №Р6 від 11.01.2019 у графі «прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача)» містяться підписи представника відповідача, які скріплені круглою печаткою відповідача - юридичної особи.

Як зазначив позивач у позовній заяві, 24.01.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю “Український Рітейл” було проведено часткову оплату вартості отриманого товару, що підтверджується випискою з карти рахунку № 361 Товариства з обмеженою відповідальністю “Національний Цукор” за період 01.12.2018-11.02.2019 згідно платіжного доручення № НЦ000000041 від 24.01.2019 на суму 140 000,00 грн.

На момент розгляду справи в суді доказів сплати заборгованості за поставлений товар за договором поставки № 140918 від 14.09.2018 на суму 106 620,00 грн сторонами до матеріалів справи не надано.

Невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару стала підставою звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з відповідача суми заборгованості по оплаті за поставлений товар в примусовому порядку.

Аналіз норм чинного законодавства та наданих матеріалів, дає суду можливість зробити висновки, що правовідносини сторін врегульовані договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України господарські зобов’язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні приписи містить стаття 193 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений  строк  (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

З урахуванням вимог ст. 638 Цивільного кодексу України, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, а відтак договір є укладеним.

Доказів розірвання договору, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, або визнання недійсним договору внаслідок  недодержання сторонами в момент його вчинення вимог чинного законодавства України, сторонами у справі не надано. Не надано також і доказів того, що сторони відмовились від виконання договору в силу певних об’єктивних обставин.

Щодо заперечень відповідача неналежного оформлення видаткової та товарно-транспортної накладної, поданих позивачем, суд зазначає наступне.

Умовами договору №140918 від 14.09.2018 сторони визначили порядок приймання товару. Згідно п. 2.9 Договору, приймання товару по кількості та якості проводиться покупцем у місці поставки товару у момент отримання товару від постачальника на підставі супровідних документів. Покупець вправі прийняти товар без спеціальної перевірки по якості, якщо товарі знаходяться в спеціальній тарі та упаковці без явних видимих дефектів. Якщо при передачі товару покупцю виявиться    невідповідність товару умовам договору, покупець вправі відмовитися від отримання товару, зробивши відповідну відмітку в накладній.

Якщо при прийманні товару виявилась невідповідність (помилки) у супровідних документах або невідповідність товару, що приймається, супровідним документам, у момент приймання складається акт розбіжностей за участі представника покупця та особи, яка безпосередньо доставила (передала) товар, в якому зазначаються виявлені при прийманні невідповідності. Особа, яви здійснила відповідну доставку (передачу) товару (водій, експедитор, перевізник) вправі відобразити свої заперечення при складанні акту розбіжностей. Акт розбіжностей підписується представником покупця та особою, здійснила відповідну доставку (передачу) товару (водій, експедитор, перевізник) з зазначенням посади та розшифровки підпису. На товарній накладній ставиться відмітка про складення акту розбіжностей. Разом із товаром постачальник зобов`язаний пред`явити такі супровідні документи: товарну накладну, товарно-транспортну накладну; податкову накладну (крім випадків, передбачених законодавством та договором), посвідчення якості товару; інші документи на товар, надання яких передбачено законодавством України (п. 2.10 Договору).

Статтею 666 ЦК України встановлено, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних  за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Матеріали справи не містять доказів відмови відповідача від приймання товару, складення актів розбіжностей стосовно відмови від приймання товару. Також у матеріалах справи відсутнє листування з боку відповідача стосовно виправлення будь-яких невідповідностей у супровідних документах, відсутності супровідних документів на товар, тощо.

Суд враховує, що у наданих позивачем у справу видатковій накладній та товарно-транспортній накладній міститься підпис та відбиток круглої печатки юридичної особи – відповідача. Неістотні недоліки у видатковій та товарно-транспортній накладних, про які зазначив відповідач, не роблять дані накладні недійсними та не свідчать про їх неналежність та недопустимість як доказів. Крім того, відповідач не заявив про підроблення накладних, які надано в обґрунтування позову, клопотання про призначення відповідної судової експертизи також заявлено не було. Суд також враховує, що відповідачем здійснювалася часткова оплата поставленого товару.

Щодо заперечень відповідача проти укладення з позивачем спірного договору поставки № 140918 від 14.09.2018 та існування між сторонами господарських відносин з приводу виконання вказаного договору суд зазначає, що відповідачем на підтвердження вказаних обставин належних доказів суду надано не було, з матеріалів справи слідує, що між сторонами існували господарські відносини по виконанню умов договору поставки                      № 140918 від 14.09.2018, що підтверджується матеріалами справи. Доказів укладення будь-якого іншого договору між сторонами не надано.

З огляду на вищезазначене, дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення основного боргу за договором поставки                        № 140918 від 14.09.2018 у сумі 106 620,00 грн є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, за порушення виконання відповідачем грошового зобов’язання позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 2750,07 грн за загальний період з 18.01.2019 по 15.02.2019 та суму інфляційних втрат за січень 2019 року у розмірі 3532,40 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні витрати пов’язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, завдані знеціненням грошових коштів, а три відсотки річних – є платою за користування коштами, які не були своєчасно сплачені боржником.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України “Про індексацію грошових доходів населення” індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті “Урядовий кур'єр”. Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України “Про інформацію” є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Між тим, як свідчать матеріали справи позивач розрахунок інфляційних втрат здійснив без урахування вищенаведених вимог законодавства, оскільки інфляція розраховувалась позивачем з урахуванням неповного місяця прострочення заборгованості, що є невірним, оскільки найменший період розрахунку інфляції становить місяць.

У стягненні інфляційних втрат в розмірі 3532,40 грн суд відмовляє внаслідок помилковості розрахунку.

Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок пені заявлений до стягнення з відповідача, суд приходить до висновку, що розрахунок виконано вірно, відтак вимога в частині стягнення 2750,07 грн пені підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 74, 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем надано всі належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог.

Відповідачем не спростовано доводів позивача.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі п. 3 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Український Рітейл” (юридична адреса: 69006, м. Запоріжжя, вул. Добролюбова, б. 25, к. 207, поштова адреса: 49022, м. Дніпро, вул. Маршала Малиновського, буд 114, ідентифікаційний код юридичної особи 34604386) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Національний Цукор” (33009, м. Рівне, вул. Князя Володимира, б. 109-Г, ідентифікаційний код юридичної особи 38973946) 106 620,00 грн (сто шість тисяч шістсот двадцять гривень 00 коп) основного боргу за договором поставки № 140918 від 14.09.2018, пеню у розмірі 2 750,07 грн (дві тисячі сімсот п’ятдесят гривень 07 коп), судовий збір у розмірі 1 860,90 грн (одна тисяча вісімсот шістдесят гривень 90 коп) Видати наказ.

У задоволені позову в частині стягнення – 3 532,40 грн інфляційних втрат відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст. ст. 240, 241 ГПК України 15 травня 2019 року.

Суддя                                                                                               І. С. Горохов