РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.05.2019Справа № 910/14751/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, проспект Перемоги, буд. 14; ідентифікаційний код: 38727770) в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

до Енергетичної митниці ДФС (04215, м. Київ, вул. Світлицького, буд. 28А; ідентифікаційний код: 39442252)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні

позивача - Міністерство інфраструктури України (01135, м. Київ, проспект Перемоги, буд. 14; ідентифікаційний код: 37472062)

про стягнення 102 651, 54 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Любимова А .О.;

від відповідача: Галуненко І.В.;

від третьої особи: Новак А.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

05.11.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з вимогами до Енергетичної митниці ДФС про стягнення 102 651, 54 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що між сторонами укладено Договір №1-Б-ОДФ-15 від 10.09.2015, відповідно до умов якого відповідачу надано у безоплатне користування приміщення, які знаходяться за адресою: 65026, м. Одеса, вул. М. Гефта, 1А , загальною площею 128,30 кв.м. (нежитлові приміщення в будинку пождепо площею 92,5 кв.м. та приміщення в службовій будівлі 1-го поверху площею 35,8 кв.м.).

У період з вересня 2015 року по липень 2018 року відповідач безоплатно користувався вказаними приміщеннями, однак не відшкодовував позивачу вартість спожитої електричної енергії, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у сумі 102 651, 54 грн., що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2018 позовну заяву Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивачем були усунуті недоліки позовної заяви, вказані судом в ухвалі від 09.11.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2018 відкрито провадження у справі №910/14751/18, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.01.2019, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

22.12.2018 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав на те, що органи доходів і зборів наділені правом на безоплатне розміщення структурних підрозділів у службових та побутових приміщеннях підприємств, незалежно від форми власності та підпорядкування, та користування обладнаннями, засобами та каналами зв`язку без відшкодування витрат за користування таким майном (утримання, комунальні послуги, тощо).

Крім того, відповідач вказав на те, що позивачем не надано обгрунтованого розрахунку суми, що стягується.

За таких обставин, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

У підготовчому засіданні 16.01.2019 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 04.02.2019.

17.01.2019 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що у період з 10.09.2015 по 31.07.2018 він поніс витрати з забезпечення систем мереж електропостачання на загальну суму 102 651, 54 грн., тоді як відповідач, фактично використовуючи електричну енергію, не сплачує її вартості.

При цьому, позивач вказав на те, що чинним законодавством передбачено безоплатне забезпечення органів доходів і зборів службовими та побутовими приміщеннями, а також обладнанням, засобами та каналами зв`язку для виконання митних формальностей, однак, нормами законодавства не передбачено покладення витрат з забезпечення електропостачання такого майна на його балансоутримувача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання призначено на 27.02.2019; залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Міністерство інфраструктури України.

27.02.2019 до Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли пояснення на позов, в яких третя особа вказала на те, що оплата (відшкодування) комунальних послуг, спожитих відповідачем, покладається на відповідача.

У підготовчому засіданні 27.02.2019 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 13.03.2019.

12.03.2019 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення на пояснення третьої особи, в яких відповідач вказав на те, що до позовної заяви не додано доказів зняття показників розрахункових засобів обліку електроенергії, актів про використану електричну енергію, в яких були б наявні підписи посадових осіб відповідача. Крім того, відповідач вказав на те, що до позовної заяви додано розрахунок заборгованості за спожиту електричну енергію, в якому вказано лише приблизні норми використання електроенергії, так як ґрунтується на кількості електроенергії, яка використовується електричними приладами, що знаходяться в приміщенні, що використовується відповідачем.

У підготовчому засіданні 13.032.2019 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 25.03.2019.

25.03.2019 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач зазначив, що у зв`язку з відсутністю приладу обліку електричної енергії (які неможливо встановити з технічних причин виходячи з конфігурації об`єктів, на які здійснюється електропостачання) кількість спожитої електричної енергії визначається шляхом використання розрахунку струмоприймачів електроенергії Енергетичної митниці ДФС. Позивач зазначив, що у розрахунку заборгованості зазначено кількість струмоприймачів, їх потужність, кількість годин роботи на добу та кількість робочих днів; всі рядки були прогумовані та додано коефіцієнт втрат 2,47%. При цьому, позивач зазначив, що у вересні 2015 року відповідач займав приміщення не повний місяць, тому кількість спожитої електричної енергії становить 444кВт*год, що визначено із розрахунку 1333кВт/год/30 днів*10 днів. Кількість спожитої електроенергії за кожний місяць окремо перемножується на тариф за зазначений місяць, тарифи затверджуються наказами начальника адміністрації Одеського морського порту. Вартість по кожному місяцю сумують та нараховують ПДВ, що загалом становить 102 651, 54 грн.

02.04.2019 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких відповідач зазначив, що доданий позивачем розрахунок до позовної заяви не є правомірним так як ґрунтується на припущеннях щодо примірної кількості електроенергії, яка використовується електроприладами.

У підготовчому засіданні 25.03.2019 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 03.04.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2019 закрито підготовче провадження у справі №910/14751/18, справу призначено до судового розгляду по суті на 24.04.2019.

У судовому засіданні 24.04.2019 судом було оголошено перерву до 22.05.2019.

08.05.2019 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, які були залишені судом без розгляду у зв`язку з пропуском процесуального строку на їх подання, про що зазначено у протоколі судового засідання від 22.05.2019.

Представник позивача у судовому засіданні 22.05.2019 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 22.05.2019 надав усні пояснення по суті справи, проти задоволення позову заперечив.

Представник третьої особи у судовому засіданні 22.05.2019 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги позивача підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні 22.05.2019 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Заслухавши усні пояснення представників сторін, дослідивши подані учасниками справи докази, суд

ВСТАНОВИВ:

10.09.2015 між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» (адміністрація) та Енергетичною митницею ДФС (користувач) укладено Договір №1-Б-ОДФ-15 про безоплатне тимчасове користування нежитловими приміщеннями та майном у пункті пропуску «Одеський морський торговельний порт», відповідно до умов якого адміністрація відповідно до змісту ст.ст. 188, 556 Митного кодексу України зобов`язується безоплатно надати користувачу у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також засоби та канали зв`язку, а саме: приміщення, які знаходяться за адресою: 65026, м. Одеса, вул. М. Гефта, 1А , загальною площею 128,30 кв.м. (нежитлові приміщення в будинку пождепо площею 92,5 кв.м. та приміщення в службовій будівлі 1-го поверху площею 35,8 кв.м.).

Відповідно до п. 3.1 Договору №1-Б-ОДФ-15 від 10.09.2015 при передачі об`єктів складається акт приймання-передачі, в якому відображається їх перелік та технічний стан.

Згідно з п. 3.2 Договору №1-Б-ОДФ-15 від 10.09.2015 набуття користувачем права користування об`єктами виникає одночасно з підписанням акта приймання-передачі уповноваженими представниками сторін.

Передача об`єктів в користування не означає передачу користувачу права власності на них. Власником об`єктів, що передані в користування, є держава, а користувачу надається лише право безоплатного користування ними протягом дії договору (п. 3.3 Договору №1-Б-ОДФ-15 від 10.09.2015).

Відповідно до п. 8.1 Договору №1-Б-ОДФ-15 від 10.09.2015 договір набирає чинності з дня підписання акта приймання-передачі об`єктів уповноваженими представниками сторін, скріплення його печатками сторін та діє до31.12.2016. Договір вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляду його умов. Договір може бути розірвано в іншій термін за ініціативою будь-якої із сторін у порядку, передбаченому законодавством України.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором позички.

Статтею 827 ЦК України встановлено, що за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Згідно із статтею 833 ЦК України користувач несе звичайні витрати щодо підтримання належного стану речі, переданої йому в користування. Користувач зобов`язаний: 1) користуватися річчю за її призначенням або відповідно до мети, визначеної у договорі; 2) користуватися річчю особисто, якщо інше не встановлено договором; 3) повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання.

Судом встановлено, що за актом приймання-передачі від 10.09.2015 до Договору №1-Б-ОДФ-15 від 10.09.2015 позивач передав, а відповідач прийняв в безоплатне тимчасове користування приміщення, які знаходяться за адресою: 65026, м. Одеса, вул. М. Гефта, 1А , загальною площею 128,30 кв.м. (нежитлові приміщення в будинку пождепо площею 92,5 кв.м. та приміщення в службовій будівлі 1-го поверху площею 35,8 кв.м.).

Судом встановлено, що будівля пождепо інв. №076027, загальною площею 358,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. М. Гефта, 1 А , та будівля пождепо інв. №076021, загальною площею 127,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. М. Гефта, 1А, перебувають на балансі Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», що підтверджується відповідними довідками, долученими відповідачем до відзиву на позовну заяву.

У липні 2017 року позивач звернувся до відповідача із Листом вих. № 19-33А/1164 від 20.07.2017, у якому просив підписати проекти договорів на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) та на відшкодування експлуатаційних витрат за спожиту електричну енергію.

Відповідач надав відповідь № 28-70-1.2/03/5-2594 від 02.08.2017, у якій зазначив про відсутність правових підстав для укладення таких договорів.

У березні 2018 року позивач звернувся до відповідача із Листом вих. № 19-33А/493 від 16.03.2018 у якому повторно просив погодити договори про відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги на території Одеської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Відповідач надав відповідь № 28-70-1/03/5-1110 від 02.04.2018, у якій зазначив про відсутність правових підстав для укладення наданих договорів.

13.08.2018 позивач звернувся до відповідача із Листом вих. № 33А/1361 від 10.08.2018, у якому просив сплатити заборгованість з відшкодування витрат за спожиту електроенергію у розмірі 102651,54 грн.

Відповідач надав відповідь № 28-70-1/62/5-3030 від 13.09.2018, у якій зазначив, що вимога адміністрації про оплату експлуатаційних витрат за спожиту електроенергію, послуг з теплопостачання, водовідведення та водопостачання суперечить п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 22.02.1994 № 100 «Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства», ч. 1-3 ст. 188, ч. 2 ст. 256 Митного кодексу України, а тому задоволенню не підлягає.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд стягнути з відповідача вартість спожитої відповідачем електричної енергії у період з вересня 2015 року по липень 2018 року у загальному розмірі 102 651, 54 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказав на те, що органи доходів і зборів наділені правом на безоплатне розміщення структурних підрозділів у службових та побутових приміщеннях підприємств, незалежно від форми власності та підпорядкування, та користування обладнаннями, засобами та каналами зв`язку без відшкодування витрат за користування таким майном (утримання, комунальні послуги, тощо). Крім того, відповідач вказав на те, що позивачем не надано обгрунтованого розрахунку суми, що стягується.

Також, відповідач зазначив, що до позовної заяви не додано доказів зняття показників розрахункових засобів обліку електроенергії, актів про використану електричну енергію, в яких були б наявні підписи посадових осіб відповідача. Крім того, відповідач вказав на те, що до позовної заяви додано розрахунок заборгованості за спожиту електричну енергію, в якому вказано лише приблизні норми використання електроенергії, так як ґрунтується на кількості електроенергії, яка використовується електричними приладами, що знаходяться в приміщенні, що використовується відповідачем.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Частиною 8 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що відносини оренди об`єктів портової інфраструктури, що перебувають у державній власності, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про морські порти України".

Згідно із ч. 3 ст. 11 Закону України "Про морські порти України" адміністрація морських портів України або власник морського терміналу на безоплатній основі надає у користування приміщення для організації пункту пропуску через державний кордон України, де здійснюються в установленому законодавством порядку прикордонний, митний, санітарно-карантинний та екологічний контроль і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Частинами 1, 2 ст. 188 Митного Кодексу передбачено, що з метою прискорення виконання митних формальностей під час переміщення транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України працівники водного, повітряного, автомобільного та залізничного транспорту сприяють посадовим особам органів доходів і зборів у виконанні ними своїх службових обов`язків. Адміністрація автомобільних, морських і річкових портів, міжнародних аеропортів, прикордонних залізничних станцій або інших обладнаних місць, у межах яких діють пункти пропуску через державний кордон України, на безоплатній основі забезпечує органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв`язку та створює їм належні умови для роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Митного Кодексу у разі якщо митне оформлення товарів здійснюється органами доходів і зборів безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобов`язані безоплатно надавати органам доходів і зборів у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали зв`язку.

З наведеного вбачається, що зазначеними нормами законодавства України, якими забезпечуються органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв`язку на безоплатній основі, не передбачено покладення витрат з утримання такого майна на власника чи балансоутримувача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 916/3164/14.

Таким чином, надання органам доходів і зборів комунальних послуг на безоплатній основі прямо не передбачено нормами чинного законодавства України, а їх надання балансоутримувачем може призвести до негативних наслідків його фінансово-економічного стану, що є неприпустимим.

Як встановлено судом, у період з вересня 2015 року по липень 2018 року відповідач користується приміщенням, балансоутримувачем якого є позивач, на безоплатній основі відповідно до умов укладеного між сторонами Договору №1-Б-ОДФ-15 від 10.09.2015.

Факт споживання відповідачем у вказаному періоді електричної енергії, яка постачається до будівлі, балансоутримувач якої є позивач, відповідачем не заперечується.

Таким чином, оскільки законодавством України передбачено лише безоплатне користування відповідачем приміщеннями (ст.ст. 188, 556 Митного кодексу України, ст. 11 Закону України «Про морські порти України»), та не передбачено, що за спожиті відповідачем під час такого безоплатного користування приміщеннями житлово-комунальні послуги обов`язок зі сплати покладається на будь-яку іншу особу, суд дійшов висновку, що вартість спожитих житлово-комунальних послуг під час безоплатного користування приміщеннями (в тому числі, вартість електроенергії) повинен сплачувати саме відповідач як особа яка безпосередньо споживає житлово-комунальні послуги.

Матеріали справи не містять доказів укладення безпосередньо відповідачем з енергопостачальною організацією (Одесаобленерго, будь-який інший постачальник) договору на постачання електроенергії до приміщень, які займає відповідач на умовах Договору №1-Б-ОДФ-15 від 10.09.2015 (балансоутримувачем приміщень є позивач).

Так само, матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами даного спору (позивачем та відповідачем) договору на відшкодування витрат балансоутримувача.

При цьому, як вбачається з листів між сторонами, копії яких наявні в матеріалах справи, позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозиціями укласти такі договори (на відшкодування витрат балансоутримувача), однак відповідач відмовився їх укладати з огляду на те, що, на думку, відповідача він не зобов`язаний сплачувати вартість спожитих житлово-комунальних послуг.

Однак, суд зазначає, що оскільки безпосередньо відповідач споживав житлово-комунальні послуги (послуги електропостачання) у період з вересня 2015 року по липень 2018 року, факт чого відповідачем не заперечується, то обов`язок зі сплати вартості спожитих послуг з електропостачання у вказаному періоді покладається на відповідача.

Доказів як сплати відповідачем безпосередньо постачальнику електроенергії, так і доказів відшкодування позивачу як балансоутримувачу приміщень, які займає відповідач, вартості спожитої електроенергії у спірному періоді відповідачем суду не надано.

Що стосується вартості електроенергії, яку відповідач повинен відшкодувати позивачу, суд зазначає наступне.

Так, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначив, що до позовної заяви не додано доказів зняття показників розрахункових засобів обліку електроенергії, актів про використану електричну енергію, в яких були б наявні підписи посадових осіб відповідача.

Суд вважає вказані твердження відповідача необгрунтованими так як відповідачу відомо, що у приміщеннях, які займає відповідач, відсутні засоби обліку електричної енергії.

25.03.2019 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач зазначив, що у зв`язку з відсутністю приладу обліку електричної енергії (які неможливо встановити з технічних причин виходячи з конфігурації об`єктів, на які здійснюється електропостачання) кількість спожитої електричної енергії визначається шляхом використання розрахунку струмоприймачів електроенергії Енергетичної митниці ДФС. Позивач зазначив, що у розрахунку заборгованості зазначено кількість струмоприймачів, їх потужність, кількість годин роботи на добу та кількість робочих днів; всі рядки були прогумовані та додано коефіцієнт втрат 2,47%. При цьому, позивач зазначив, що у вересні 2015 року відповідач займав приміщення не повний місяць, тому кількість спожитої електричної енергії становить 444кВт*год, що визначено із розрахунку 1333кВт/год/30 днів*10 днів. Кількість спожитої електроенергії за кожний місяць окремо перемножується на тариф за зазначений місяць, тарифи затверджуються наказами начальника адміністрації Одеського морського порту. Вартість по кожному місяцю сумують та нараховують ПДВ, що загалом становить 102651,54 грн.

Враховуючи викладені обставини, безпідставними є твердження відповідача, що обсяги спожитої відповідачем електроенергії повинні визначатися відповідно до показників розрахункових засобів обліку електроенергії, актів про використану електричну енергію, в яких були б наявні підписи посадових осіб відповідача (при цьому, судом враховано, що відповідач взагалі не вважає, що він зобов`язаний сплачувати вартість житлово-комунальних послуг, а тому суд критично оцінює висловлення відповідача, що представник відповідача міг би підписати будь-які акти, складені позивачем).

Крім того, відповідач вказав на те, що до позовної заяви додано розрахунок заборгованості за спожиту електричну енергію, в якому вказано лише приблизні норми використання електроенергії, так як ґрунтується на кількості електроенергії, яка використовується електричними приладами, що знаходяться в приміщенні, що використовується відповідачем.

Суд зазначає, що з огляду на відсутність у приміщеннях, які займає відповідач, приладів обліку електроенергії, цілком обґрунтованим є спосіб нарахування вартості спожитої електроенергії, який застосовується позивачем (з урахуванням кількості струмоприймачів електроенергії та застосування тарифів на спільне використання електричних мереж, які затверджуються позивачем).

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що позивачем доведено суду належними та допустимими доказами факт споживання відповідачем у спірному періоді електричної енергії у розмірі 102 651, 54 грн.

При цьому, суд звертає увагу відповідача на те, що будь-які заперечення, які надаються відповідачем, повинні ґрунтуватися та бути підтвердженими належними та допустимим доказами.

Тобто, заперечення проти розміру заявлених позивачем позовних вимог повинні бути підтверджені, зокрема, власним контррозрахунком відповідача, іншими доказами, які як зазначає відповідач не були надані позивачем (показниками приладів обліку, актами, тощо).

Втім, будь-яких доказів на підтвердження викладених заперечень відповідачем суду не надано, а заявленої до стягнення з відповідача суми боргу не спростовано.

При цьому, відповідачем не наведено будь-якого іншого способу визначення вартості електроенергії, спожитої відповідачем, ніж той спосіб, яким користується позивач, що зумовлено, в тому числі, небажанням відповідача укласти з позивачем договір на відшкодування витрат балансоутримувача.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до Енергетичної митниці ДФС про стягнення 102651,54 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача у зв`язку з задоволенням позову у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до Енергетичної митниці ДФС про стягнення 102 651, 54 грн. задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Енергетичної митниці ДФС (04215, м. Київ, вул. Світлицького, буд. 28А; ідентифікаційний код: 39442252) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, проспект Перемоги, буд. 14; ідентифікаційний код: 38727770) в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (65026, м. Одеса, Митна пл., буд. 1; ідентифікаційний код: 38728457) грошові кошти у розмірі 102 651 (сто дві тисячі шістсот п`ятдесят одна) грн. 54 коп. та судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Відповідно до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Згідно з підпунктом 17.5 пункту 17 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 24.05.2019 року.

Суддя М.Є. Літвінова