ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/5098/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

О. О. Мамалуй- головуючий, О.М. Баранець, К.М. Пільков,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства "Київенерго"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2019р.

у складі колегії суддів: О. В. Агрикова - головуючий, М. Г. Чорногуз, О. О. Хрипун

та на ухвалу господарського суду міста Києва від 27.12.2018р.

суддя: О. Є. Блажівська

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до публічного акціонерного товариства "Київенерго"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - комунальне підприємство виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго"

про стягнення 276 943, 45 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Обставини, що передували прийняттю оскаржуваних судових рішень

ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду з позовом до ПАТ "Київенерго" про стягнення 276 943,45 грн., з яких 138 751,54 грн. пені, 27 197,26 грн. 3% річних та 110 994, 65 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу №1924/1617-КП-41/17 від 17.01.2017р. в частині здійснення розрахунків.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ПАТ "Київенерго" подало клопотання про заміну відповідача правонаступником - комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго".

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" є правонаступником ПАТ "Київенерго" в силу приписів ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання", оскільки усе майно комунальної власності (цілісний майновий комплекс) з виробництва теплової енергії вибуло з володіння та користування відповідача та було передане комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" у зв`язку з припиненням Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001р.

ПАТ "НАК "Нафтогаз України" також звернулося до суду з клопотанням про залучення до участі у справі №910/5098/18 правонаступника відповідача та заміну ПАТ "Київенерго" його правонаступником - комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго".

ПАТ "НАК "Нафтогаз України" обґрунтовує подане клопотання тим, що майно комунальної власності, яке використовувалося ПАТ "Київенерго" для виробництва теплової енергії, було закріплене за комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на праві господарського відання. За твердженням заявника, в силу ст. 22 Закону України "Про теплопостачання", КП "Київтеплоенерго" є правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати природного газу, спожитого для виробництва теплової енергії.

2. Короткий зміст ухвали місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.12.2018 р. у справі №910/5098/18, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2019р., поновлено ПАТ "НАК "Нафтогаз України" строк для подання клопотання про заміну сторони по справі правонаступником. Поновлено ПАТ "НАК "Нафтогаз України" строк для подання доказів, копії яких додані до клопотання. У задоволенні клопотань ПАТ "НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Київенерго" про заміну сторони по справі правонаступником - відмовлено.

Суди дійшли висновку, що приписи ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" в частині їх поширення на суб`єктів господарювання, яким надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, кінцевий власник яких є відмінним від кінцевого власника суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним), суперечать положенням ч. 4 ст. 13, ч.ч. 1, 4 ст. 41, ч. 2 ст. 61 Конституції України та не підлягають застосуванню до даного спору в силу ч. 6 ст. 11 ГПК України.

За висновками судів попередніх інстанцій, КП "Київтеплоенерго" стало правонаступником ПАТ "Київенерго" лише в частині зобов`язань з оплати спожитого останнім природного газу, тобто в частині основного боргу, з дати затвердження мирової угоди, якою не було передбачено передання КП "Київтеплоенерго" боргу зі штрафних санкцій.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

ПАТ "Київенерго", не погоджуючись з ухвалою та постановою, звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та замінити відповідача ПАТ "Київенерго" на КП "Київтеплоенерго".

Скаржник вказує, що суди помилково не застосували до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання".

На думку скаржника, на КП "Київтеплоенерго" поширюється дія Закону України "Про теплопостачання".

Скаржник також не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про дискримінаційний характер норми, закріпленої у ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання".

Скаржник стверджує, що стягнення трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань не є заходами відповідальності, визначеної законом чи договором, а є способами захисту порушеного майнового права позивача. Відтак в цій частині (вирішення вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат) правовідносини між учасниками судового процесу не підпадають під дію ст. 61 Конституції України, яка стосується виключно відповідальності.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував обставини, які мають значення для справи, встановлені ухвалою господарського суду міста Києва від 10.10.2018р. у справі №910/7807/18 про затвердження мирової угоди, не зважаючи на те, що ухвала набрала законної сили.

За твердженням скаржника господарські суди, в порушення ст.ст. 86, 236 ГПК України, не надали оцінку зібраним у справі письмовим доказам в цілому та не всебічно з`ясували обставин, на які посилалися сторони.

4. Позиції інших учасників справи

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" у відзиві на касаційну скаргу просить залишити оскаржувані судові рішення без змін та зазначає, що застосування судом норми ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" та ст. 52 ГПК України призведе до зобов`язання КП "Київтеплоенерго" та територіальної громади м. Києва прийняти та нести безумовно непропорційний, надмірний та непомірний тягар, що матиме прояв у необхідності збільшити видаткову частину міського бюджету столиці, не маючи на те встановлених та гарантованих державою способів поповнення дохідної частини міського бюджету та обов`язку сплатити борги приватної юридичної особи. При цьому слід враховувати, що КП "Київтеплоенерго" не вчинило жодної дії, що свідчила б про порушення ним норм діючого законодавства, оскільки воно не є стороною у договорах, укладених між позивачем та відповідачем. Така позиція повністю відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена у постановах від 20.12.2018р. у справі №910/5082/18, від 18.03.2019р. у справі №910/5244/18, від 20.03.2019р. у справі №910/7715/18, від 28.03.2019р. у справі №910/5095/18.

Також вказує на те, що мирова угода, затверджена судом у справі №910/7807/18, не містить жодного положення, за яким КП "Київтеплоенерго" приймало б на себе всі права та обов`язки АТ "Київенерго" за укладеними договорами з позивачем. Навпаки, сторони визначили, що порядок погашення зобов`язання з оплати за спожиті енергоносії визначається окремим договором (п. 1.7 мирової угоди), а мирова угода не є новацією в укладених договорах купівлі-продажу природного газу, укладеними між позивачем та відповідачем, а отже, залишаються чинними та обов`язковими для сторін цих договорів.

5. Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

27 вересня 2001р. акціонерна енергопостачальна компанія "Київенерго", яка змінила найменування на публічне акціонерне товариство "Київенерго", як енергопостачальник та Київська міська державна адміністрація як адміністрація уклали Угоду щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва.

Згідно з вказаною Угодою відповідачу було передано у володіння і користування майно територіальної громади міста Києва, зокрема те, що забезпечує виробництво, постачання та транспортування теплової енергії, тобто відповідач, використовуючи майно територіальної громади міста Києва, на підставі виданих ліцензій виробництво, здійснював постачання та транспортування теплової енергії з використанням природного газу в якості сировини.

20 червня 2017 р. Київською міською радою прийнято рішення №439/2661 "Про припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001р.", яким вирішено продовжити дію Угоди до 26.04.2018р. включно, та внести відповідні зміни до Угоди згідно з додатком 1 до цього рішення; припинити дію Угоди з 27.04.2018р.

Відповідна додаткова угода до Угоди від 27.09.2001р. підписана сторонами 19.12.2017р.

Пунктом 4 рішення №439/2661 від 20.06.2017р. виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації), серед іншого, доручено визначити комунальне підприємство та закріпити за ним на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, повернуте із володіння та користування ПАТ "Київенерго" після припинення Угоди.

Відповідно до п. 5 розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1693 від 27.12.2017р. визначено комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" підприємством, за яким буде закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що буде повернуто з володіння та користування ПАТ "Київенерго" після припинення Угоди.

Згідно з наказом Департаменту комунальної власності м. Києва № 224 від 04.05.2018р. за КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" закріплено на праві господарського відання з дня, наступного за днем підписання акта приймання-передавання основних засобів комунальної власності територіальної громади міста Києва, які передаються виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) з володіння та користування ПАТ "Київенерго", у зв`язку з припиненням Угоди, основні засоби згідно з додатком 3.

На підтвердження вибуття майна з володіння та користування відповідача суду першої інстанції надано витяги з актів приймання-передачі основних засобів комунальної власності територіальної громади м. Києва, які передаються виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) з володіння та користування ПАТ "Київенерго" у зв`язку з припиненням Угоди , що на момент передачі обліковуються за СВП "Київські теплові мережі" АТ "Київенерго" від 30.04.2018р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.10.2018р. у справі № 910/7807/18, у межах якої розглядалися вимоги, зокрема, АТ "Київенерго" до КП "Київтеплоенерго" про зміну правовідносин за договорами постачання природного газу (у т.ч. за договором №1924/1617-КП-41/17від 17.01.2017р.) затверджено мирову угоду від 09.10.2018р.

Згідно з п. 2 вказаної мирової угоди АТ "Київенерго" відступає, а КП "Київтеплоенерго" набуває права грошової вимоги, що станом на дату укладання цієї Мирової угоди складає 2 389 598 643,08 грн., шляхом укладення договорів про відступлення права вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців за теплову енергію, до юридичних осіб, фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців за комунальні послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а також юридичних, фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців з оплати додаткових до основних зобов`язань (неустойки (штрафів, пені), нарахувань (три відсотки річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати у зв`язку з примусовим стягненням боргу).

Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за поставлений за договором купівлі-продажу природного газу №1924/1617-КП-41/17від 17.01.2017р.

6. Норми права та мотиви, з яких виходить Верховний Суд при прийнятті постанови

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав і обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

Процесуальне правонаступництво випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв`язок матеріального і процесуального права. У кожному конкретному випадку для вирішення питань можливості правонаступництва господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.

Частиною 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" в редакції змін, які набрали чинності 08.04.2012р., якою обґрунтовано клопотання ПАТ "Київенерго" і ПАТ "НАК "Нафтогаз України" про заміну сторони правонаступником, передбачено, що у разі якщо суб`єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб`єкт стає правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним).

Зі змісту зазначеної норми вбачається особливий вид правонаступництва, однією з умов якого визначено надання у користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісного майнового комплексу (індивідуально визначеного майна) саме з вироблення теплової енергії.

Частина 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" визначає випадок правонаступництва за борговими зобов`язаннями суб`єкта господарювання, який раніше використовував цілісний майновий комплекс із вироблення теплової енергії, новим суб`єктом господарювання, який одержав таке майно у користування.

Як вбачається із встановлених судами попередніх інстанцій обставин, майно територіальної громади міста Києва, що забезпечує виробництво, постачання та транспортування теплової енергії, повернуто попереднім користувачем (ПАТ "Київенерго") власнику (територіальній громаді міста Києва, яку представляє Київська міська рада) у зв`язку із припиненням дії Угоди від 17.09.2001р. У подальшому вказане майно закріплено на праві господарського відання за КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго".

Отже, кінцевими власниками юридичних осіб - попереднього та наступного користувачів майна є різні особи.

Як правильно враховано господарськими судами попередніх інстанцій, у випадку передачі комплексу з вироблення теплової енергії від одного користувача до іншого (за умови, що кінцевим їх власником є різні особи) відбувається перехід зобов`язань до нового суб`єкта, а відтак і зміна особи кінцевого учасника (власника).

За таких обставин здійснення правонаступництва на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" буде мати своїм наслідком покладення тягаря сплати боргів іншої особи - попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового користувача, який не може нести відповідальність за неефективне використання об`єктів теплопостачання конкретним суб`єктом господарювання - попереднім користувачем комплексу, який відповідно до ст. 42 ГК України здійснює господарську діяльність самостійно, ініціативно, систематично та на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, покладення статтею 22 Закону України "Про теплопостачання" обов`язку суб`єкта господарювання приватної форми власності на орган місцевого самоврядування (в т.ч. через створювані ним комунальні підприємства) сплатити боргові зобов`язання, без передачі кореспондуючого цьому борговому зобов`язанню права вимоги до споживачів теплової енергії призводить до покращення майнового стану (збагачення) попереднього користувача за рахунок нового.

Тобто, у разі здійснення правонаступництва на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" з попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового користувача буде покладений надмірний тягар відповідальності за борги іншої особи.

Тоді як держава відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведені положення поширюються на всіх суб`єктів права власності, в тому числі на органи місцевого самоврядування (створювані ними комунальні підприємства).

Правова сутність статей 13, та 41 Конституції України полягає у проголошенні рівних можливостей володіння, користування і розпорядження власністю та гарантіях держави щодо забезпечення захисту цих прав.

З огляду на викладене Суд погоджується з висновком господарських судів попередніх інстанцій про те, що поширення положень частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" до правовідносин у даній справі суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права.

Наведеним спростовуються твердження скаржника про те, що норма, закріплена в ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання", не має дискримінаційного характеру для КП "Київтеплоенерго".

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 20.12.2018р. у справі №910/5082/18, від 18.03.2019р. у справі №910/5244/18, від 20.03.2019р. у справі №910/7715/18, від 18.04.2019р. у справі №910/5105/18.

Верховний Суд у даній справі не вважає за необхідне відступати від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду.

Таким чином, Суд відхиляє доводи скаржника про помилковість тлумачення апеляційним господарським судом приписів ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання".

Верховний Суд не бере також до уваги посилання скаржника на правові висновки щодо застосування ст. 22 Закону України "Про теплопостачання", викладені у постановах Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №23/5009/3283/11, від 06.09.2018р. у справі №35/344-07 та від 19.10.2018р. у справі №3/146, оскільки обставини та суб`єктний склад зазначених справ зі справою, що розглядається, є різними, що виключає можливість їх застосування судом касаційної інстанції у цій ситуації.

За положеннями ч. 6 ст. 11 ГПК України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (пункт 4.1. рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Крім того, Верховний Суд констатує, що вирішуючи питання процесуального правонаступництва відповідно до ст. 52 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний керуватися доказами, які беззаперечно підтверджують факт настання матеріального правонаступництва за конкретним предметом спору та стосовно конкретного учасника у відносинах, щодо яких виник спір.

Спір у даній справі виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем - ПАТ "Київенерго" договору постачання природного газу №1924/1617-КП-41/17 від 17.01.2017р., укладеного між ним та ПАТ "НАК "Нафтогаз України", у частині своєчасної оплати за поставлений природний газ. Предметом спору у цій справі є виключно стягнення з ПАТ "Київенерго" додаткових нарахувань за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а саме пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

За змістом чинного законодавства пеня є одним із видів цивільної відповідальності, яку учасник господарських відносин несе у разі невиконання або неналежного виконання ним господарського зобов`язання. Інфляційні нарахування та 3 % річних є видом цивільної відповідальності за порушення грошового зобов`язання та способом захисту майнового права та інтересу кредитора.

За змістом частини 2 статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно зі статтею 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання зобов`язання чи порушення правил здійснення діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Покладення обов`язку боржника на третю особу є можливим лише за волею такої особи або в результаті універсального правонаступництва (переходу прав та обов`язків).

Суди попередніх інстанцій зазначили, що у випадку повернення цілісного майнового комплексу (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії з користування ПАТ "Київенерго" власнику, Київська міська рада чи створене нею комунальне підприємство, якому передано таке майно, не мають вибору та позбавлені можливості відмовитися від експлуатації зазначеного об`єкта, що свідчить про відсутність волевиявлення власника чи нового користувача комплексу на прийняття боргів попереднього власника.

Суди дійшли правильного висновку, що покладення на нового користувача похідних зобов`язань попереднього користувача, з огляду на правову природу їх виникнення - неправомірну поведінку ПАТ "Київенерго" щодо належного виконання договірного зобов`язання, свідчить про порушення принципу індивідуального характеру юридичної (цивільно-правової) відповідальності, визначеного ч. 2 ст. 61 Конституції України.

Встановивши факт невідповідності положень ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" у разі їх застосування до спірних правовідносин Конституції України, господарські суди попередніх інстанцій правильно не застосував положення цієї норми під час вирішення питання правонаступництва відповідача з огляду на наявність у суду такого права, передбаченого ч. 6 ст. 11 ГПК України.

Відповідно до відповіді Секретаря Пленуму Верховного Суду на звернення судді Верховного Суду О.О. Мамалуя від 14.05.2019р., до Верховного Суду надійшло три звернення аналогічного змісту суддів господарського суду міста Києва від 23.07.2018р., 24.10.2018р. та 05.11.2018р. про внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності (конституційності) ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" положенням ч. 2 ст. 61 Конституції України. Розгляд цих звернень виносився на засідання Пленуму Верховного Суду 22.03.2019р., проте було знято з порядку денного для додаткового вивчення та доопрацювання.

Доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції не врахував обставини, які встановлені ухвалою господарського суду міста Києва від 10.10.2018р. у справі №910/7807/18 про затвердження мирової угоди, є безпідставними, оскільки апеляційний господарський суд врахував та зазначив у оскаржувані постанові, що зі змісту ухвали від 10.10.2018р. у справі №910/7807/18 слідує, що КП "Київтеплоенерго" стало правонаступником АТ "Київенерго" за договором №1924/1617-КП-41/17 від 17.01.2017р. в частині основного боргу в сумі 0 грн.

Оскаржувані ухвала господарського суду першої інстанції та постанова апеляційного господарського суду відповідають вимогам закону, а висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення клопотання про заміну відповідача правонаступником є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи та нормам процесуального законодавства.

7. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

З дотриманням передбачених законодавством меж перегляду справи в касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права господарськими судами попередніх інстанцій, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Посилання скаржника на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права під час винесення судами попередніх інстанцій оскаржуваних ухвали та постанови не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування зазначених судових актів Верховний Суд не вбачає.

Судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства "Київенерго" залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду міста Києва від 27.12.2018р. та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2019р. у справі №910/5098/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Судді О. М. Баранець

К. М. Пільков