СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2019 р. Справа № 905/158/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Шевель О.В.., суддя Пуль О.А.

за участю секретаря Литвинової К.О.

за участю представників:

позивача- не з`явився;

відповідача- не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" (вх. № 1128 Д/2)

на рішення Господарського суду Донецької області від 12.03.2019 у справі № 905/158/19 (прийняте у приміщенні Господарського суду Донецької області, суддя Левшина Г.В.., повний текст рішення складено та підписано 12.03.2019)

за позовом Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів", м. Нікополь,

до відповідача Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь", м. Маріуполь,

про стягнення пені та трьох процентів річних в сумі 229138,03 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Донецької області від 12.03.2019 у справі № 905/158/19 позовні вимоги Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" до Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" про стягнення пені в сумі 210559,27 грн. та трьох процентів річних в сумі 18578,76 грн. задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" на користь Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" пеню в сумі 105279,63 грн., три проценти річних в сумі 18578,76 грн., судовий збір в сумі 3437,07 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення господарського суду Донецької області від 12.03.2019 у справі № 905/158/19 змінити в частині визначення розміру пені, а саме, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, виходячи з загальних принципів справедливості, добросовісності та розумності, ст. 3 ЦК України максимально на 80% зменшити розмір стягуваної суми пені.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що на його думку, існують обставини та наявні правові підстави для зменшення суми пені до 80%, а саме:

-здійснення відповідачем господарської діяльності на території АТО, операції об`єднаних сил (знаходження в безпосередній близькості від лінії зіткнення);

-порушення залізничного сполучення - основного джерела постачання сировини, через що ПРАТ "МК "Азовсталь" неодноразово опинялося перед загрозою зупинки;

-постійне несення відповідачем додаткових витрат на забезпечення доставки сировини та відправки вантажів іншими способами;

-використання більш дорогого імпортного вугілля через неможливість забезпечення українським вугіллям, що знаходиться на тимчасово неконтрольованій державою території;

-існування проблем в регіоні, пов`язаних з проведенням військових дій;

-частковий перехід відповідачем на поставку сировини більш дорогим морським транспортом замість залізничного;

-збільшення відстані маршруту перевезення залізничним транспортом;

-наявна заборгованість контрагентів перед ПрАТ "МК "Азовсталь", що негативним чином впливає на можливість достатньої мірою забезпечити виробничий процес, викликає падіння обсягів виробництва та показників прибутку;

-у 2017 році ПрАТ "МК "Азовсталь" отримало збитки у розмірі 130947 тис.грн., крім того дуже суттєво у цьому році збільшилася сумарна дебіторська заборгованість перед ПрАТ "МК "Азовсталь", що на кінець 2017 року склала 35457752 тис. грн., що майже на 17 мільярдів більше ніж на початок 2017 року;

-у 2018 році фінансова ситуація ПрАТ "МК "Азовсталь" залишилась важкою, в тому числі продовжувала збільшуватися дебіторська заборгованість підприємств- контрагентів перед ПрАТ "МК "Азовсталь". Станом на 30.06.2018 тільки дебіторська заборгованість підприємств-контрагентів склала 44828309 тис.грн.;

-у зв`язку зі зниженням обсягів виробництва на підприємстві ПрАТ "МК "Азовсталь" з метою вжиття заходів, направлених на вихід з кризового стану, був введений в дію наказ "Про заходи у період зниження обсягів виробництва і погіршення фінансово-економічного стану комбінату", яким на період з 16.11.2015 по 31.12.2015 адміністративний персонал і денний персонал РСС виробничих підрозділів переведений на 32 годинний робочий тиждень. Відповідні антикризові відносно РСС продовжені до 31.03.2016;

-згідно з наказом №605 від 25.12.2015 персонал підрозділів відповідача не забезпечений обсягами робіт до теперішнього часу, продовжує направлятись у вимушений простій (розпорядження про направлення працівників у вимушений простій наявні в матеріалах справи);

-відсутність заборгованості відповідача перед позивачем на момент звернення останнього до суду, досить значний розмір пені, який не відповідає наслідкам порушення зобов`язань (період прострочення є незначним, оплата заборгованості здійснювалась при перший появі коштів).

Отже, відповідач вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України не надав належної правової оцінки вищенаведеним обставинам, не прийняв до уваги доводи відповідача та не зменшив розмір пені на 80 %. Таким чином, відповідач вважає, що з урахуванням всіх фактичних обставин справи, виходячи з загальних принципів справедливості, добросовісності та розумності, статті 3 Цивільного кодексу України, розмір пені підлягає максимальному зменшенню на 80% в порядку статті 233 Господарського кодексу України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.04.2019 було відкрито провадження за апеляційною скаргою ПрАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" та призначено розгляд справи на 16.05.2019.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу (вх.№3856 від 16.04.2019) проти доводів апеляційної скарги заперечує, просить рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що при вирішенні питання щодо зменшення розміру пені на 50% судом першої інстанції враховані не тільки інтереси відповідача, але й позивача, який також знаходиться у досить скрутному фінансовому становищі, так як наявність інфляційних процесів в економіці держави та складна ситуація у промисловій сфері, зокрема, в металургії, негативно також впливають і на результати господарської діяльності АТ "Нікопольський завод феросплавів". Дані обставини, на думку, позивача були враховані судом першої інстанції при визначенні зменшення розміру пені.

Разом з цим, позивач звертає увагу на те, що, враховуючи зміст апеляційної скарги, її вимоги скарги відповідача носять формальний характер, та мають на меті фактично відстрочити виконання судового рішення, шляхом використання права на апеляційне оскарження судового рішення. Тобто, в даному випадку має місце безпідставне затягування виконання законного судового рішення та зловживання своїми процесуальними правами, що, з урахуванням вимог статті 43 ГПК України, є недопустимим.

Представники сторін у судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце його проведення, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення №465 та №473 про вручення їм копій ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників в судове засідання 16.05.2019 судом обов`язковою не визнавалась, у справі достатньо матеріалів для розгляду справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу відповідача в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами за відсутністю представників сторін відповідно до частини 1 статті 202 та статті 270 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу доводи сторін, перевіривши в межах вимог апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 28.12.2017 між Публічним акціонерним товариством "Нікопольський завод феросплавів", постачальником, та Приватним акціонерним товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», покупцем, було підписано договір поставки №181501/1706815, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити та передати у власність покупця, а покупець- прийняти та оплатити згідно з пунктом 3.4 договору феросплави протягом строку з 01.01.2018р. по 31.03.2018р. на умовах, у кількості та строки, які вказані у специфікаціях до договору, які є його невід`ємними частинами.

Рішенням загальних зборів Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" від 03.08.2018р. замінено найменування Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" на Акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів", а також змінено тип товариства з Публічного на Приватне (п.10.1, п. 10.2 протоколу загальних зборів товариства №1/2018 від 03.08.2018р.).

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Публічне акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів" () перейменоване у Акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів".

Згідно з абз. 3 ч.2 ст.5 Закону України "Про акціонерні товариства" зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

Отже, станом на час розгляду справи в суді першої інстанції та на даний час найменування позивача є Акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів".

Згідно з пунктом 2.1 договору поставка товару здійснюється на умовах СРТ, залізнична станція Сартана Донецької залізниці. Можливе постачання товару на умовах ФСА, склад вантажовідправника, автотранспортом покупця. Партією поставки товару за цим договором є кількість товару, відвантаженого для перевезення за однією залізничною накладною.

Сторонами до договору поставки №181501/1706815 від 28.12.2017р. було підписано:

- додаткову угоду №1/1800/39 від 03.01.2018р., якою доповнено договір Специфікацією №1, 2 (Додаток №1,2);

- додаткову угоду №3/1800817 від 02.02.2018р., якою доповнено договір Специфікацією №3, 4 (Додаток №3, 4);

- додаткову угоду №4/1801318 від 01.03.2018р., якою доповнено договір Специфікацією №5. (додаток №№5).

На виконання умов договору поставки №181501/1706815 від 28.12.2017р. сторонами було підписано специфікації №1 (Додаток №1) від 03.01.2018р., №2 (Додаток №2) від 03.01.2017р., №3 (Додаток №3) від 02.02.2018р., №4 (Додаток №4) від 02.02.2018р., №5 (додаток №5), якими погоджено умови поставки, а саме: найменування товару, якість, упаковка, кількість, ціна для розрахунку за поставлену продукцію, базова ціна, ринок збуту, строк поставки, загальна орієнтовна суму по специфікаціям.

Зокрема, загальна орієнтовна сума поставки за специфікацією №1 від 03.01.2018р. становить 81844032,00 грн. з ПДВ., за специфікацією №2 від 03.01.2018р. становить 5696075,28 грн. з ПДВ, за специфікацією №3 від 02.02.2018р. становить 113051926,80 грн. з ПДВ, за специфікацією №4 від 02.02.2018р. становить 12460993,20 грн. з ПДВ., за специфікацією №5 від 01.03.2018 становить 165336432,00 грн.

Відповідно до п.2.3 договору №181501/1706815 від 28.12.2017р. датою поставки товару і перехід права власності, при постачанні залізничним транспортом вважається дата штемпеля на залізничній накладній станції вантажовідправника згідно п.2.1 Постачальник приймає на себе зобов`язання по організації і оплаті транспортування і супроводження товару на шляху його слідування. Постачальник несе ризики випадкової втрати і/або псування товару до моменту прибуття товару на залізничну станцію Сартана Донецької з/д, що підтверджується штемпелем на залізничній накладній. Покупець зобов`язаний протягом 2-х робочих днів з дати прибуття товару, направити шляхом факсимільного і/або електродного зв`язку, з подальшою відправкою кур`єрською поштою в адрес постачальника, засвідчену покупцем копію залізничної накладної зі штемпелем залізничної станції Сартана Донецької з/д.

Договір набрав законної сили 01.01.2018. та діяв до 01.06.2018. При цьому сторони узгодили, що закінчення терміну дії договору не звільнює сторони від взятих на себе зобов`язань.

Згідно з наданими до матеріалів справи:

- залізничними накладними №№46299137 від 24.02.2018р., 46299160 від 24.02.2018р., 46299145 від 24.02.2018р. позивачем було поставлено відповідачу 733,370 баз/тон МнС17 на суму 27639102,55 грн. (рахунок № 218564 від 24.02.2018р.)

- залізничними накладними №№4625955 від 28.02.2018р., 464425922 від 28.02.2018р., 46425948 від 28.02.2018р. позивачем було поставлено відповідачу товар -796,680 баз/тон (МнС17) на суму 30105309,40 грн. (рахунок №218664 від 28.02.2018р.)

- залізничною накладною№218822 від 09.03.2018р позивачем було поставлено відповідачу товар - 404,990 баз/тон (ФМН78)на суму 16142957,36 грн. (рахунок №218822 від 09.03.2018р.)

- залізничною накладною №46772711 від 11.03.2018р., позивачем було поставлено відповідачу товар -662,900 баз/тон на суму 24653728,73 грн. (рахунок № 218821 від 11.03.2018р.)

- залізничними накладними №7276316 від 27.03.2018р., №47276480 від 27.03.2018р., позивачем було поставлено відповідачу товар -731,790 баз/тон (МнС17) на суму 27458247,95 грн. (рахунок №219211 від 27.03.2018р.)

- за залізничною накладною №47442849 від 31.03.2018р. позивачем було поставлено відповідачу товар -350,330 баз/тон (МнС17) на суму 13092578,72 грн. (рахунок №219330 від 31.03.2018р.).

Пунктом 3.4 договору поставки №181501/1706815 від 28.12.2017р. встановлено, що відповідач здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 30-ти банківських днів з дати поставки товару. Оплата за поставлений товар проводиться по курсу НБУ на дату зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Постачальник повідомляє покупця про дату поставки товару шляхом електронної або факсимільного зв`язку наступних документів: - рахунку постачальника, - копії з/д квитанції, - сертифікат якості, у відповідності до п.3.9 даного договору.

Отже відповідач мав сплатити вартість товару, отриманого від позивача:

- 24.02.2018 - у строк до 10.04.2018р.;

- 28.02.2018 - у строк до 13.04.2018р.;

- 09.03.2018 - у строк до 23.04.2018р.;

- 11.03.2018 - у строк до 23.04.2018р.;

- 27.03.2018 - у строк до 11.05.2018р.

- 31.03.2018 - у строк до 16.05.2018р.

Згідно з банківськими виписками від 25.07.2018р., від 03.09.2018р. відповідачем сплачено грошові кошти:

- за рахунком № 218564 від 24.02.2018р.: 10.04.2018р. на суму 15000000,00 грн., 13.04.2018р. на суму 11471107,91 грн.;

- за рахунком №218664 від 28.02.2018р.: 13.04.2018р. на суму 9273304,04 грн., 16.04.2018р. на суму 17000000,00 грн.;

- за рахунком № 218822 від 09.03.2018р.: 25.04.2018р. на суму 15436072,62 грн.,

- за рахунком №218821 від 11.03.2018р.: 25.04.2018р. на суму 127762,63 грн., 1595213,37 грн., 22930752,73 грн.;

- за рахунком № 219211 від 27.03.2018р.: 27.03.2018р. на суму 25546412,14 грн.;

- за рахунком № 219330 від 31.03.2018р.: 21.05.2018р. на суму 13092578,72 грн.

Отже, відповідачем здійснено оплату товару в повному обсязі, однак з порушенням строків, визначених п.3.4 договору №181501/1706815 від 28.12.2017р.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно сті конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обов`язковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлені правові наслідки порушення зобов"язання, зокрема, сплата неустойки.

Крім того, відповідно до п.7.6 договору №181507/1706815 від 28.12.2017р. сторонами узгоджено, що у випадку порушення відповідачем строків оплати за поставлений товар, останній сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідний період, за кожен день прострочення оплати.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач в обгрунтування позову посилається на прострочення відповідачем свого зобов`язання за договором щодо оплати поставленого товару, у зв`язку з чим позивачем відповідачеві було нараховано та пред"явлено до стягнення:

- на підставі ст.625 Цивільного кодексу України - три проценти річних в загальній сумі 18578,76 грн., а саме: за періоди: з 11.04.2018р. по 12.04.2018р., на суму 1885,66 грн., з 14.04.2018р. по 15.04.2018р. на суму 2794,52 грн., за 24.04.2018р. на суму 1268,72 грн. та 2026,33 грн., з 12.05.2018р. по 14.05.2018р. на суму 6299,12 грн., з 17.05.2018р. по 20.05.2018р. на суму 4304,41 грн.;

- на підставі до п.7.6 договору - пеню у загальній сумі 210559,27 грн., а саме за періоди: з 11.04.2018р. по 12.04.2018р. (рах.№218564 від 24.02.2018р.) на суму 21370,83 грн., з 14.04.2018р. по 15.04.2018р. (рах.№218664 від 28.02.2018р.) на суму 31671,23 грн., за 24.04.2018р. (рах№218822 від 09.03.2018р.) на суму 14378,81 грн. та (рах.№218821 від 11.03.2018р.) 2026,33 грн., 12.05.2018р.- 14.05.2018р. (рах.№219211 від 27.03.2018р.) на суму 71389,97 грн., 17.05.2018р.-20.05.2018р. (рах.№219330 від 31.03.2018р.) на суму 4304,41 грн.

Відповідач у відзиві в №09-10/40 від 08.02.2019р. звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про зменшення заявленої до стягнення позивачем суми пені в розмірі 192811,84 грн. на 80 %, яке мотивував сукупністю обставин, зокрема: складним економічним становищем підприємства (збитковість підприємства; зниження обсягів виробництва; зниженням зовнішнього та внутрішнього попиту на продукцію) та специфікою здійснення діяльності на території проведення операції об`єднаних сил; наявністю негативного фактору, дестабілізуючого виробничий процес; виконання договірних зобов`язань у повному обсязі із незначним простроченням (не більше тижня).

Задовольняючи частково позовні вимоги у даній справі, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем доведено факт невиконання відповідачем взятого на себе зобов`язання у строк, визначений пунктом 3.4. Договору поставки.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що при розрахунку 3% річних та пені за прострочення оплати товару за рахунком №218544 від 24.02.2018р., позивачем не враховано часткову оплату відповідачем 10.04.2018р., на суму 15000000,00 грн., що вбачається з наданої позивачем банківської довідки. За перерахунком суду, 3% річних та пеня за відповідні періоди є більшим, отже, за висновком господарського суду першої інстанції стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заявлена позивачем сума 3% річних в розмірі 18578,76 грн.

Також суд першої інстанції на підставі статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України зменшив розмір заявленої до стягнення пені в сумі 210559,27 грн. на 50 % до 105279,63 грн.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач оскаржує рішення лише в частині зменшення пені, а саме відповідач просить, в порядку статті 233 ГК України зменшити розмір стягуваної суми пені максимально на 80%.

При цьому жодна із сторін не оскаржує судове рішення в частині визначення розміру пені, а отже суд апеляційної інстанції з урахуванням приписів статті 269 ГПК України переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо вимог відповідача про зменшення пені на 80% суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на досліджених доказах та на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 14.08.2018 у справі № 903/827/17, від 30.08.2018 у справі № 925/1587/17.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 зазначено, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Так, зменшуючи розмір заявленої до стягнення пені на 50%, місцевий господарський суд виходив з правової оцінки наданих сторонами доказів у сукупності із об`єктивними обставинами складної ситуації у державі та економічного її становища, та встановив відсутність доказів, що свідчили б про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків в результаті дій відповідача, а також те, що з боку відповідача повністю виконано свої зобов`язання з оплати отриманого від позивача товару.

Поряд із цим суд першої інстанції зауважив, що:

- позивачем всупереч вимог ст.ст.13, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України не надано доказів виникнення в нього збитків, будь-яких інших негативних наслідків у зв`язку з допущенням прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки №181507/1706815 від 28.12.2017р.

- прострочення виконання зобов`язань не є тривалим;

- відповідно до наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ №33/6/а від 07.10.2014 "Про визначення районів проведення антитерористичної операції і термінів її проведення" Донецька і Луганська області (без винятків) входять до території проведення з 07.04.2014 антитерористичної операції;

До того ж, при вирішенні питання щодо зменшення розміру пені на 50% судом першої інстанції враховані не лише інтереси відповідача, але й позивача, який також знаходиться у скрутному фінансовому становищі, так як наявність інфляційних процесів в економіці держави та складна ситуація у промисловій сфері, зокрема, в металургії, негативно також впливають і на результати господарської діяльності АТ "Нікопольський завод феросплавів".

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що при вирішенні питання про зменшення розміру заявленої до стягнення пені на 50 %, місцевий господарський суд перевірив усі доводи сторін і врахував всі істотні обставини справи, а також інтереси сторін, які заслуговують на увагу, в зв`язку з чим скориставшись правом, наданим йому процесуальним законодавством, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, задовольнив клопотання відповідача частково та правомірно зменшив пеню на 50%, а не на 80%, як просив відповідач, встановивши її у сумі 96405,92 грн.

Доводи відповідача щодо відсутності заборгованості перед позивачем на момент звернення до суду, досить значний розмір пені, який не відповідає наслідкам порушення зобов`язань (період прострочення - є незначним, оплата заборгованості здійснювалась при перший появі коштів), не можуть свідчити про помилковість висновків судів про наявність підстав для зменшення розміру пені на 50 %, а не на 80 %, оскільки вказане не було єдиним мотивом для зменшення розміру пені, а оцінено в сукупності з іншими обставинами, про що зазначено вище.

Апелянт вказує, що проведення в м. Маріуполі антитерористичної операції значно ускладнює ведення господарської діяльності. Проте, укладаючи 28.12.2017 договір поставки №181507/1706815, сторони, у тому числі відповідач, були обізнані про наявність цього факту, та, відповідно, припускали можливість настання певних обставин у зв`язку з проведенням АТО, з урахуванням загально відомих фактів, які відбулись протягом 2014-2016 років на вказаній території

Також, відповідач, будучи обізнаним про проведення АТО, уклав з позивачем договір поставки, у якому сторони дійшли згоди і щодо штрафних санкцій за несовєчасну поставку та об`єм товару, що постачається, та отримав товар, у відповідності до умов договору, а отже відповідач діяв на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку з урахуванням приписів статті 42 ГК України.

Крім того, відповідач посилається на те, що збільшилась відстань маршруту перевезення залізничним транспортом, внаслідок чого за перевезення залізничним транспортом ПрАТ "МК "Азовсталь" вимушено нести додаткові витрати, пов`язані із сплатою додаткових сум залізничного тарифу у розмірі 20000000 грн. щомісячно. Однак, відповідач не зазначив періоду виникнення відповідних обставин, що має істотне значення, оскільки на момент укладання договору від 28.12.2017 №181507/1706815, щодо виконання якого наявний спір, на території м. Маріуполя тривала антитерористична операція вже досить великий проміжок часу, а отже зазначені обставини могли виникнути задовго до укладання спірного договору, які відповідач мав врахувати при укладанні спірного договору. Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що сторони спору у договорі поставки №181507/1706815 детально визначили умови поставки, а отже, витрати, які здійснює відповідач на перевезення вантажів (товару), мають бути враховані відповідачем при формуванні економічної політики підприємства та веденні господарської діяльності. Таким чином, вказана вище обставина, визначена відповідачем як підстава для зменшення пені, не є винятковою, виходячи з інтересів сторін.

Отже, аргументи відповідача про порушення судом першої інстанції статті 129 Конституції України, приписів статті 233 Господарського кодексу України та статті 86 Господарського процесуального кодексу України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю з`ясував обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Керуючись статтями 129, 270, пунктом 1 частини 1 статті 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 12.03.2019 у справі № 905/158/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 27.05.2019

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя О.А. Пуль

Суддя О.В. Шевель