ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2019 р. Справа№ 910/10399/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Тищенко А.І.

Кравчука Г.А.

секретар судового засідання: Денисюк І.Г.

за участю представників

позивача: Буришин В.В.;

відповідача-1: П'яних М.Є.;

відповідача-2: Ферштей А.М.;

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю

"Віма" та Прокуратури Закарпатської області

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2019

у справі №910/10399/18 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма"

до 1) Прокуратури Закарпатської області

2) Державної казначейської служби України

про стягнення 1 002 116,20 євро та 1 000 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Віма" (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Прокуратури Закарпатської області (далі за текстом - відповідач-1, прокуратура) та Державної казначейської служби України (далі за текстом - відповідач-2) про стягнення 1 002 116,20 євро матеріальних збитків (реальні збитки та упущена вигода) та 1 000 000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з вини працівників відповідача-1 були порушені права позивача, а саме: в ході слідчих дій у позивача незаконно вилучили майно, яке в подальшому було повернуто в неповному обсязі та у зношеному стані, внаслідок чого вказане майно стало непридатне для використання за призначенням.

Відповідачі позов не визнали, вказуючи на відсутність доказів завдання позивачу моральної шкоди, а також зазначили, що заявлена до стягнення упущена вигода ґрунтується виключно на припущеннях та нічим не підтверджена. Оскільки речові докази були передані на відповідальне зберігання ТОВ "Інгрід плюс", тому в силу ст. 1212 Цивільного кодексу України у позивача відсутні підстави для стягнення майнової шкоди з державного бюджету України. Окрім того, відповідач-1 подав суду заяву про застосування строків позовної давності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 у справі №910/10399/18 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача-2 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача вартість втраченого обладнання у розмірі 73 090 євро завданої майнової шкоди, що на дату подання позовної заяви еквівалентно 2 304 578,86 грн. та моральну шкоду в розмірі 38 715,00 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

Вказане судове рішення мотивовано тим, що відповідачем-1 та його працівниками було допущено бездіяльність, яка полягає у невиконанні обов'язку з схоронності вилученого у позивача обладнання, наслідком чого стала втрата та пошкодження обладнання, а також завдання шкоди позивачу.

Судом задоволено позов в частині стягнення на користь позивача повної вартості вилученого у нього обладнання. Водночас, в частині вимоги позивача про стягнення шкоди у вигляді упущеної вигоди, суд зазначив про відсутність документального підтвердження отримання доходу у сумі 83 196,30 євро за 134 місяці, а також відсутність підстав вважати, що протягом вказаного періоду позивач кожен місяць міг би отримувати саме по 6 933,03 євро і даний дохід був би незмінним, а тому в цій частині в позові відмовлено.

Зважаючи на вилучення обладнання, що мало своїм наслідком унеможливлення господарської діяльності товариства позивача, яка полягала у виробництві взуття та його реалізації, перебування директора юридичної особи під слідством і судом тривалий час, що було загальновідомою інформацією і вплинуло на ділову репутацію позивача, суд визнав розумним, справедливим і співрозмірним присудження до стягнення на користь позивача 38 715,00 грн. моральної шкоди.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 у справі №910/10399/18 в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення в цій частині про задоволення позову. Окрім того, позивач просив суд змінити рішення щодо часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, стягнувши на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 грн.

Вимоги та доводи апеляційної скарги позивача обґрунтовані тим, що при вирішенні позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди, судом неправильно застосовано норми матеріального права, не здійснено належну оцінку доказів, внаслідок чого суд дійшов висновку, що не відповідає фактичним обставинам справи. Також позивач наголошував на занадто малому розмірі моральної шкоди, стягнутому судом на користь позивача.

Прокуратура Закарпатської області також звернулася з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 у справі №910/10399/18 та прийняти нове рішення про відмову в задоволені позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, прокуратура звертала увагу суду апеляційної інстанції на передчасне застосування судом норм ст. ст. 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, оскільки правомірність дій в рамках КПК та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) відповідача-1 і заподіяною шкодою місцевим господарським судом не встановлювався. Прокуратура наголошувала на невірному встановлені судом розміру матеріальної шкоди, оскільки частина спірного майна була повернута позивачеві.

Окрім того, прокуратура вважає непідтвердженими належними доказами вимоги позивача про стягнення моральної шкоди і вважає, що місцевим господарським судом безпідставно не було розглянуто заяву про застосування позовної давності, про що прокуратурою подано додаткові пояснення до апеляційної скарги.

Позивач у відзиві заперечував проти апеляційної скарги прокуратури, зазначаючи про те, що саме бездіяльність прокуратури є причиною завданої позивачу шкоди, а безпосередньо шкода є наслідком такої протиправної поведінки, у зв'язку з чим рішення суду в частині стягнення реальних збитків є законним. За твердженням позивача, частина повернутого йому обладнання була у непридатному до використання стані. До того ж, вилучене у позивача обладнання є складною і неподільною річчю, а тому воно не може бути поділеним без втрати його цільового призначення. Щодо доказів приниження ділової репутації позивача, останній зазначав про те, що в результаті протиправних діянь прокуратури, позивач, як юридична особа, втратив можливість здійснювати свою господарську діяльність, він позбувся засобів виробництва, припинив виготовляти продукцію, втратив замовників, контрагентів, трудовий колектив та фактично збанкрутів. Відносно доводів прокуратури щодо пропуску позивачем строку позовної давності позивач вказував про те, що в даному випадку перебіг вказаного строку розпочався з 13.12.2016, тобто з дати листа в.о. прокурора Закарпатської області №17/7-858-07 від 13.12.2016, в якому позивача було повідомлено про неможливість повернути вилучене нього обладнання. Окрім того, позивачем надано додаткові письмові пояснення щодо позовної вимоги про відшкодування упущеної вигоди.

В судовому засіданні представник позивача підтримав свою апеляційну скаргу з урахуванням додаткових пояснень, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 у справі №910/10399/18 в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення в цій частині про задоволення позову, а також змінити вказане судове рішення щодо часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди та стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 грн. Проти задоволення апеляційної скарги прокуратури заперечував, просив суд залишити названу скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представники відповідачів підтримали апеляційну скаргу прокуратури, просили суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 у справі №910/10399/18 скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові. Проти апеляційної скарги позивача заперечували та просили суд відмовити в її задоволенні.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та надані пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, виходячи з наступного.

Товариство позивача зареєстроване 01.12.1999 як підприємство, що ставить за мету виробництво взуття та надання інформаційних послуг.

З метою здійснення виробництва взуття, у квітні 2006 року позивач придбав у швейцарської фірми "WIFI AG in Grunung" за 73 090 євро необхідне для виготовлення взуття обладнання, яке було завезено в Україну у травні 2006 року, розмитнено та змонтовано у виробничу лінію в орендованому позивачем у закритого акціонерного товариства "Ужгородський механічний завод" приміщенні, яке знаходилося в м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30.

Згідно з поясненнями позивача, після установки обладнання відповідно до контрактів з фірмою "Paradiso" (Італія) позивач отримав сировину і почав виготовляти продукцію (взуття).

23.05.2007 слідчий з особливо важливих справ прокуратури Закарпатської області Кузан В.В. порушив кримінальну справу №9706407 за фактом заволодіння службовими особами товариства позивача чужим майном в особливо великих розмірах, за ознаками злочинів передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі за текстом - КК України).

30.05.2007 слідчим Кузан В.В. проведено обшуки приміщень офісу позивача та приміщень, в яких проживала директор товариства Тертиченко В.І., в ході яких вилучені оригінали бухгалтерських документів, документів по зовнішньоекономічній діяльності позивача, договори з контрагентами та документи, пов'язані з придбанням обладнання для виробництва взуття.

02.10.2007 слідчим Кузан В.В. проведено огляд орендованих позивачем виробничих приміщень за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30, та належного позивачу обладнання, після чого згідно з постановою вказаного слідчого від 02.10.2007 належне позивачу обладнання для виготовлення взуття загальною вартістю 73 090 євро було визнано речовим доказом у кримінальній справі №9706407 і в той же день передано за актом на відповідальне зберігання Товариству з обмеженою відповідальністю «Інгрід плюс» (далі за текстом - ТОВ «Інгрід плюс»).

06.03.2008 слідчий Кузан В.В. порушив проти директора товариства позивача Тертиченко В.І. кримінальну справу №9701808 за ознаками злочинів, передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 209 КК України, а також кримінальну справу №9701808/2 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 222 КК України.

В подальшому згідно з постановою слідчого Кузана В.В. від 06.03.2008 кримінальні справи №9706407, №9701808 та №9701808/2 були об'єднані в одне провадження, якому присвоєний №9706407 і по якому було пред'явлено обвинувачення директору товариства позивача Тертиченко В.І. у вчиненні злочинів передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 366, ч.1 ст. 222, ч.2 ст. 209 КК України.

03.04.2008 кримінальна справа №9706407 передана до суду і у супровідному листі до справи зазначалося, що речові докази - обладнання для виготовлення взуття знаходяться на відповідальному зберіганні ТОВ "Інгрід плюс".

Вказана кримінальна справа розглядалася судами та органами досудового слідства неодноразово і 10.08.2015 прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури Закарпатської області старший радник юстиції Романець Ю.М. виніс постанову про закриття кримінального провадження проти Тертиченко В.І., якому на день винесення документа прокурором було присвоєно №0001332, на підставі п.3 ч.1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі за текстом - КПК України), у зв'язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості Тертиченко В.І. в суді у вчиненні вищезгаданих злочинів та з огляду на вичерпані можливості їх отримати. Також в постанові зазначено, що речові докази, вилучені в ході досудового розслідування - обладнання для виготовлення взуття (згідно з протоколом огляду від 02.10.2007) загальною вартістю 73 090 євро підлягає поверненню представникам позивача.

Постанова про закриття кримінального провадження у встановленому порядку не оскаржувалася та набрала законної сили 21.08.2015, що не заперечується сторонами у справі.

В оскаржуваному рішенні місцевого господарського суду зазначено про те, що відповідач-1 розпочав повертати обладнання позивачу лише з 26.09.2016 і повернув лише частину вилученого обладнання. Так, 29.09.2016 позивач отримав від представника прокуратури шість найменувань обладнання, з яких кабіна для покращення взуття була розукомплектована та потребувала ремонту. 03.11.2016 позивач за трьома актами приймання-передачі частини речових доказів отримав від прокуратури 13 найменувань обладнання з яких обладнання для прибивання устілок, обладнання для висушування клею, обладнання для просушування готового виробу, обладнання для обробки задника та обладнання для придання форми взуттю виявилося зношеним та непридатним для подальшого використання за призначенням. 08.11.2016 позивачу було повернуто п'ять найменувань обладнання, з яких витяжна шафа з вентилятором потребувала ремонту, а обладнання для надання форми заготовки взуття, обладнання для приклеювання підошви та обладнання для обробки країв заготовки виявилося непридатним для подальшого використання за призначенням.

13.12.2016 виконуючий обов'язки прокурора Закарпатської області Василенко О. листом №17/7-858-07 повідомив позивача про те, що іншу частину обладнання повернути неможливо у зв'язку з його відсутністю.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про стягнення майнової (повна вартість вилученого обладнання та упущена вигода) та моральної шкоди, завданої внаслідок бездіяльності відповідача-1 щодо виконання обов'язку зі збереження схоронності вилученого у позивача обладнання.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що нормами ст. 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов'язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов'язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов'язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Дії (бездіяльність) відповідача-1, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов'язки (ст. 11 ЦК України).

На час вилучення у позивача обладнання та проведення попереднього досудового слідства (2007 - 2015 роки) питання вилучення та зберігання речових доказів регулювалося такими нормативно-правовими актами: ст. ст. 78-81 КПК України (1960 року) та ст. 100 КПК України (2012 року); Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду від 13.05.2004, затвердженою першими заступниками Міністерства внутрішніх справ України, Генерального прокурора України, Голови Державної податкової адміністрації України, Голови Служби безпеки України, заступниками Голови Верховного Суду України Голови Державної судової адміністрації України (далі - Інструкція 2004 року), Інструкцією від 18.10.1989 № 34/15, затвердженою Прокуратурою СРСР, МВС та Верховним Судом СРСР (далі - Інструкція 1989 року); Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду №51/401/649/471/23/125, затвердженою наказом Генерального прокурору Украйни, Голови Державної податкової адміністрації України, в.о. Голови Верховного Суду України, Міністра внутрішніх справ України, Голови Служби Безпеки України, Голови Державної судової адміністрації України, яка набрала чинності 01.11.2010 (далі - Інструкція 2010 року); Порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 №1104 (далі - Порядок).

Пунктами 14, 43 Інструкції 2004 року та параграфом 45 Інструкції 1989 року передбачено ведення книги обліку речових доказів у кожній прокуратурі встановленої форми. Відповідальним за зберігання речових доказів, цінностей та іншого майна, вилученого у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи і яке зберігається окремо від справи є співробітник установи, який призначається спеціальним наказом прокурора.

Однак у даному випадку такого співробітника відповідач-1 не призначав, натомість прокурор Закарпатської області своїм наказом від 28.12.2006 № 856 визначив, що відповідальним за збереження речових доказів вилучених у зв'язку з розслідуванням кримінальних справ є особа, яка провела вилучення, а після приєднання речових доказів до справи особа, яка проводить досудове слідство та безпосередньо наглядаючий прокурор.

Згідно з п.13 Інструкції 2010 року відповідальною за зберігання речових доказів, приєднаних до справи, є особа, яка проводить дізнання, слідчий.

Відповідно до п.п.82, 83 Інструкції 2010 року прокурори, начальники слідчих підрозділів, начальники органів дізнання, керівники апаратів судів, за обов'язковою участю особи, відповідальної за збереження речових доказів, зобов'язані не рідше одного разу на рік перевіряти стан та умови зберігання речових доказів, правильність ведення документів по їх прийому, обліку, передачі.

В п.п.5, 16 Порядку визначено, що умовою зберігання речових доказів повинне бути збереження їх істотних ознак та властивостей, а керівник слідчого підрозділу зобов'язаний щоквартально перевіряти стан та умови зберіганні речових доказів, правильність ведення документів щодо їх приймання та обліку.

У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов'язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість (ч.4 ст. 100 КПК України (2012 року)).

В ході проведеною прокуратурою службової перевірки встановлено, що слідчий Кузан В.В. не вносив у книгу обшуку речових доказів відомості про вилучене у позивача обладнання, що унеможливило подальші перевірки його збереження.

Окрім того, протягом дев'яти років розслідування кримінальної справи ніхто з службових осіб прокуратури належним чином не реагував на звернення представників позивача і не перевіряв стан вилученого обладнання та умови його зберігання, наслідком чого стала втрата частини майна та завдання шкоди позивачу.

Позивач звертався до відповідача-1 в порядку досудового врегулювання спору із письмовою заявою про відшкодування завданої шкоди добровільно, але 25.04.2018 та 02.05.2018 він отримав відмову відповідача-1 за № 17/7-858-07.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

В ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Також колегією суддів враховано, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно зі ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

В ст. 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Виходячи з встановлених обставин справи, особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є відповідач-1, як особа, відповідальна у спірний період за збереження та повернення тимчасового вилученого майна, та Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

Враховуючи, що визначений законом обов'язок повернути майно не виконаний державою Україна у спірних правовідносинах, не надано жодних гарантій повернення майна, не встановлено строку повернення такого майна, в зв'язку з чим наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України заподіяної позивачу шкоди.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги прокуратури про необхідність встановлення правомірності дій відповідача-1 в рамках КПК України, оскільки питання наявності між сторонами деліктних зобов'язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (аналогічна правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18)).

Колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд вірно взяв до уваги постанову про закриття кримінального провадження, в якій зазначено про необхідність повернення вилученого обладнання позивачу, а також повідомлення відповідача-1 про неможливість повернути це обладнання, як належні та допустимі докази протиправності позбавлення позивача належного йому майна.

Стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, прокуратурою не враховано, що спірні деліктні правовідносини виникли у зв'язку з втратою тимчасово вилученого майна, тобто, через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що у позивача в рамках досудового слідства 02.10.2007 було вилучено обладнання вартістю 73 090 євро та передано на відповідальне зберігання ТОВ "Інгрід плюс". Через рік після закриття кримінального провадження, починаючи з 26.09.2016, відповідач-1 почав повертати позивачу вказане обладнання, але повернув лише його частину.

З огляду на втрату частини обладнання під час його знаходження, як речового доказу, на зберіганні у ТОВ "Інгрід плюс", а також вимоги законодавства, що покладають на відповідача-1 обов'язок забезпечити схоронність вилучених речей від пошкодження, псування, погіршення або втрати властивостей, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку має місце бездіяльність посадових осіб прокуратури, які не виконали відповідний обов'язок, що перебуває в прямому причинно-наслідковому зв'язку з втратою обладнання.

Місцевий господарський суд у своєму рішенні зазначив про те, що спірне обладнання не було у повному обсязі повернуто позивачу, а та частина обладнання, яку повернув відповідач-1, була зношеною та використанню за призначенням не підлягала, у зв'язку з чим суд задовольнив вимогу позивача в частині стягнення 73 090 євро вартості обладнання.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що з наявних у матеріалах справи актів приймання-передачі майна на виконання постанови про закриття кримінального провадження (том справи - 2, аркуші справи - 108-119), з урахуванням вартості обладнання, вказаної у акті приймання-передачі майна на зберігання (том справи - 1, аркуші справи - 42-46) та в ухвалі Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі №3078/1993/16-к від 23.02.2018 за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Віма» на бездіяльність прокурорів Закарпатської області щодо повернення майна (том справи - 2, аркуші справи - 177-186), вбачається, що позивачу було повернуто обладнання на загальну суму 17 090 євро. Акти приймання-передачі обладнання підписані за участю представників прокуратури та директора товариства позивача без будь-яких зауважень щодо кількості, комплектності чи справного стану обладнання. В деяких актах зазначено про те, що певне передане обладнання потребує ремонту, але жодних експертних висновків чи висновків спеціалістів щодо неможливості використання переданого позивачу обладнання за вищевказаними Актами матеріали справи не містять, як не містять і вказівки на конкретне обладнання, що було повернуто позивачу та яке зникло з місця зберігання.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем-1 та його працівниками було допущено бездіяльність, яка полягає у невиконанні обов'язку з схоронності вилученого у позивача обладнання, що призвело до втрати частини обладнання вартістю 56 000 євро (73 090 (загальна вартість обладнання) - 17 090 (вартість повернутого обладнання) = 56 000) і саме ця сума, як реальні збитки, підлягає стягненню на користь позивача.

Доводи про те, що позивач має звертатися з вимогою про відшкодування вартості втраченого обладнання до ТОВ "Інгрід плюс" відхиляються судом, оскільки позивачу була завдана шкода внаслідок бездіяльності відповідача-1. Водночас, прокуратура не позбавлена права звернутися з відповідними вимогами до Кузана В.В. та ТОВ "Інгрід плюс" у порядку регресу.

Позивач також просив суд стягнути упущену вигоду у загальній сумі 929 026,02 євро, розрахувавши її наступним чином:

- до вилучення обладнання, а саме за період з червня 2006 року по травень 2007 року позивач виготовив 17 144 пари взуття і за це отримав дохід у сумі 83 196,30 євро;

- середньомісячна сума доходу позивача за період становила - 6 933,03 євро (83 196,30 : 12 = 6 933,03 євро);

- зупинка виробничої діяльності в результаті вилучення документації та обладнання триває з 30.05.2007 по теперішній час і станом на 30.07.2018 становить 134 місяців;

- доходи, які позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено (упущена вигода) становлять 929 026,02 євро (6 933,03 х 134).

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, серед іншого, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Тобто, в даному випадку втраченою вигодою є неодержаний прибуток, на який мав право розраховувати позивач, у якого було вилучено обладнання, у разі використання цього обладнання. Розрахунок упущеної вигоди має бути обґрунтованим та документально підтвердженим.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовує розрахунок упущеної вигоди у сумі 929 026,02 євро тим, що ним отримано дохід у сумі 83 196,30 євро з червня 2006 року по травень 2007 року, а тому позивач вирахував середньомісячний дохід та помножив його на 134 місяці (строк вилучення обладнання).

Проте колегія суддів вважає даний розрахунок таким, що ґрунтується на припущеннях і у суду відсутні підстави вважати, що за 134 місяці позивач кожен місяць міг би отримувати саме по 6 933,03 євро і цей дохід був би стабільним, незмінним і щомісяця складав би не менше 6 933,03 євро, а тому розрахунок позивача визнається судом необґрунтованим і в цій частині вимог позов задоволенню не підлягає.

Доводи позивача з цього приводу, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Відносно позовної вимоги про стягнення 1 000 000,00 грн. моральної шкоди, яка полягає у приниженні ділової репутації, колегією суддів встановлено наступне.

За приписами ч.1 ст. 91, ст. 201 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя, честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Ділова репутація є сукупністю документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства (п.26 ч.1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.06.2016 у справі №308/13083/15-ц за позовом Тертиченко В.І. до Державної казначейської служби України (далі - Казначейство), прокуратури Закарпатської області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, про відшкодування моральної шкоди частково задоволено позов та стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 387 150 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. При цьому суд зазначив про те, що Тертиченко В.І. незаконно перебувала під слідством та судом протягом 89 місяців, відносно неї закрито кримінальне провадження у зв'язку із невстановленням достатніх доказів для доведення її винуватості у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, а тому у неї виникло право звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених ст. 1176 ЦК України та Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

В постанові від 07.11.2018 у справі №308/13083/15-ц Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначені розміру морального відшкодування, суди попередніх інстанцій, врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідство і судом (89 місяців і 4 дні), що призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків, з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у трикратному розмірі у співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством та судом, встановленої законодавством на момент відшкодування (1 450 грн).

Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, положення ст. 1176 ЦК України та Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не поширюються на вимоги юридичних осіб. Тертиченко В.І. є незмінним керівником товариства позивача, а тому приниження ділової репутації юридичної особи та вчинення дій, спрямованих на підрив довіри до діяльності юридичної особи, нерозривно пов'язано із звинуваченням її керівника, як посадової особи, в протиправній діяльності, внаслідок якого було зупинено господарську діяльність такої юридичної особи.

Позивач не надав розрахунку заявленої ним до стягнення суми моральної шкоди та не зазначив, з чого він виходив, заявляючи вимогу про стягнення саме 1 000 000,00 грн.

В той же час, колегія суддів зазначає, що з огляду на документальне підтвердження втрати обладнання, що призвело до порушення інтересів позивача, оскільки вилучення цього обладнання з 02.10.2007 підтверджує зупинку господарської діяльності позивача, невиконання його зобов'язань перед контрагентами та їх втрата, вказує на приниження ділової репутації юридичної особи, а також вчинення дій, спрямованих на підрив довіри до діяльності товариства позивача. Окрім того, закриття кримінального провадження та перебування директора товариства позивача під слідством та судом з 06.03.2008 до 10.08.2015 (7 років 6 місяців 4 дні) свідчить про безпідставне переслідування та неправомірну протидію господарській діяльності позивача.

З урахуванням наведених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в даному випадку розумним, справедливим і співрозмірним розміром моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача є сума у розмірі 38 715,00 грн., що становить 10% від розміру моральної шкоди, стягнутої на користь Тертиченко В.І. - директора товариства позивача рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.06.2016 у справі №308/13083/15-ц.

Решта вимог позивача задоволенню не підлягає.

Твердження прокуратури в апеляційній скарзі про те, що місцевим господарським судом безпідставно не було розглянуто заяву про застосування строку позовної давності відхиляється колегією суддів, як непереконливе. Дійсно, в ч.3 ст. 267 ЦК України передбачено подання заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності до винесення судом рішення. Водночас нормами ГПК України встановлено порядок подання відповідних заяв в залежності від стадії судового процесу.

Колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду про те, що заява про застосування позовної давності є запереченням і аргументом щодо предмету позову, а отже за своїм змістом відповідає вимогам до заяв по суті справи і може бути подана лише на стадії підготовчого провадження. Натомість у даній справі така заява подана прокуратурою після закінчення строків, встановлених ГПК України і судом, а тому вона правомірно залишена судом без розгляду на підставі ч.2 ст. 118, ч.3 ст. 161 та ч.8 ст. 165 ГПК України.

Окрім вищенаведеного, колегія суддів звертає увагу на помилкову вказівку місцевим господарським судом у резолютивній частині рішення про стягнення сум матеріальної і моральної шкоди з відповідача-2, як з боржника, виходячи з наступного.

Дійсно, в ч.1 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Висновок щодо формулювання резолютивної частини судових рішень про задоволення позову в спорах де відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/23967/16 від 19.06.2018, згідно з яким господарським процесуальним законодавством не встановлено необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов'язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів зазначає, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення має бути зазначено про стягнення відповідних сум шкоди на користь позивача безпосередньо з Державного бюджету України, а не з відповідача-2.

Решта доводів апеляційних скарг не спростовують вищенаведеного. При цьому колегією суддів враховано, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

У даній справі скаржникам надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин з огляду на приписи матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За результатами перегляду даної справи доводи апеляційної скарги позивача не підтвердилися, натомість частково підтвердилися доводи апеляційної скарги прокуратури, що свідчить про неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, які мають значення для справи, а також невірне застосування норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 у справі №910/10399/18 підлягає зміні з коригуванням суми майнової шкоди, яка стягується на користь позивача та зміною резолютивної частини із зазначенням про стягнення відповідних сум на користь позивача безпосередньо з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Судові витрати за подання позову та апеляційної скарги прокуратури, з огляду на їх часткове задоволення, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог. Витрати позивача за подання апеляційної скарги у зв'язку з відмовою у її задоволенні, покладаються на позивача (скаржника).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області задовольнити частково.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 у справі №910/10399/18 змінити, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції:

«1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" (88000, м. Ужгород, вул. Минайська, буд. 15/32; адреса для листування: 88000, м. Ужгород, вул. Мондока, 18; ідентифікаційний код 30624063) вартість втраченого обладнання у розмірі 56 000 (п'ятдесят шість тисяч) євро завданої майнової шкоди, що на дату подання позовної заяви еквівалентно 1 751 121,23 грн. (один мільйон сімсот п'ятдесят одну тисячу сто двадцять одну гривню 23 коп.) та моральну шкоду в розмірі 38 715,00 грн. (тридцять вісім тисяч сімсот п'ятнадцять гривень 00 коп.).

3. У задоволенні решти позову відмовити повністю».

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" на користь Прокуратури Закарпатської області 13 634,43 грн. (тринадцять тисяч шістсот тридцять чотири гривні 43 копійки) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази із зазначенням необхідних реквізитів сторін.

6. Матеріали справи №910/10399/18 повернути Господарському суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановлені Господарським процесуальним кодексом України порядку і строки.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 15.05.2019.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді А.І. Тищенко

Г.А. Кравчук