РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.05.2019Справа № 910/378/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Европласт»

до 1. Державної казначейської служби України

2. Кабінету Міністрів України

3. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг

про відшкодування шкоди у розмірі 24 507 197, 00 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Марченко О.Г.;

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: Колток О. М.;

від відповідача 3: Василенко Г.А.;

присутній у судовому засіданні: ОСОБА_4

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

11.01.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Европласт» про стягнення з Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг грошових коштів у сумі 24 507 197, 00 грн. (відшкодування шкоди).

Позовні вимоги обґрунтовані завданням позивачу шкоди у зв`язку з викраденням майна невідомими особами, яке знаходилось у селі Піски Донецької області (зона антитерористичної операції). При цьому, позивач вказав на те, що викрадене майно було застраховано позивачем, однак Верховний Суд у справі №910/12274/15 дійшов висновку, що такий випадок не є страховим, та відмовив у позові позивача до страхової компанії про стягнення страхового відшкодування.

Наразі, звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що оскільки держава Україна в особі судової гілки влади дійшла до висновку, що нанесення шкоди позивачу не є страховим випадком, то шкоду повинен відшкодувати хтось інший, і таким іншим, на думку позивача, є саме держава Україна, так як саме держава Україна є відповідальною за шкоду, яка була спричинена позивачу, адже: 1) згідно зі ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» на державі лежить обов`язок компенсувати збитки від правопорушень, пов`язаних з протиправними діями у період та на території проведення АТО; 2) згідно зі ст. 127 Кримінального процесуального кодексу України на державі лежить обов`язок компенсувати збитки від кримінального правопорушення, у тому числі коли відшкодування збитків не може бути забезпечено з інших джерел, у тому разі, коли злочинець не може бути притягнений до судового переслідування чи бути покараним; 3) держава не забезпечила ефективний засіб юридичного захисту, чим порушила ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

За таких обставин, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України солідарно з Кабінету Міністрів України та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг шкоду у сумі 24 507 197, 00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Европласт» залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивачем були усунуті недоліки позовної заяви, вказані судом в ухвалі від 16.01.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 відкрито провадження у справі №910/378/19, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 13.03.2019, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

11.03.2019 від відповідача 1 (Державної казначейської служби України) надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 вказав на те, що казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало та не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу. Крім того, відповідач 1 зазначив, що втрата майна позивача не була внаслідок вчинення терористичного акту.

11.03.2019 від відповідача 3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 3 серед іншого зазначив, що він не приймав жодного незаконного рішення, внаслідок якого позивачу була завдана шкода, а тому не може бути відповідачем у справі

13.03.2019 відповідачем 2 подано заяву про продовження строків для подання відзиву на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 13.03.2019 судом було поставлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про задоволення заяви відповідача 2 про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву; підготовче засідання відкладено на 01.04.2019.

22.03.2019 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 зазначив, що втрата майна позивачем не була внаслідок терористичного акту, з огляду на що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Европласт» є безпідставними.

У підготовчому засіданні 01.04.2019 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 15.04.2019.

04.04.2019 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив відповідачів, в якій позивач серед іншого зазначив, що випадок з майном позивача не є крадіжкою і страховим випадком, а є наслідком знаходження майна на частині території України, тимчасово окупованої незаконними терористичними збройними формуваннями, де триває антитерористична операція, що встановлено у постанові Верховного Суду від 03.02.2016 у справі №910/12274/15.

15.04.2019 до Господарського суду міста Києва від відповідача 3 надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач 3 вказав на те, що невдоволеність позивача змістом наданих відповідачем 3 відповідей на численні скарги не свідчать про бездіяльність відповідача 3.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2019 закрито підготовче провадження у справі №910/378/19, справу призначено до судового розгляду по суті на 20.05.2019.

Представник позивача у судовому засіданні 20.05.2019 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача 2 та відповідача 3 надали усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечили.

Представник відповідача 1 у судове засідання 20.05.2019 не з`явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 987.

У судовому засіданні 20.05.2019 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Заслухавши усні пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» уведено в дію відповідне рішення ради національної безпеки і оборони України щодо проведення антитерористичної операції на сході України.

Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, визначено Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014, за змістом частини 1 ст. 1 1 якого періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Згідно з ч. 2 ст. 1 вказаного Закону територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовано населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводиться антитерористична операція.

Розпорядженнями КМУ від 30.10.2014 та від 02.12.2015 затверджено переліки населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до яких включено село Піски Донецької області.

У травні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Европласт» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» грошових коштів у загальному розмірі 24 290 522, 40 грн., з яких 16 835 049, 00 грн. страхового відшкодування, 4 607 268, 00 грн. пені, 321 019, 01 грн. 3% річних та 6 784 524, 75 грн. інфляційних втрат (справа №910/12274/15).

Позовні вимоги у справі №910/12274/15 обгрунтовані невиконанням відповідачем як страховиком за Договором страхування №1565ип/14д/цп від 06.06.2014 зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування у зв`язку з настанням страхового випадку - викрадення застрахованого майна, яке знаходилось за адресою: Донецька область, село Піски, невідомими особами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2015 у справі №910/12274/15 позов Товариство з обмеженою відповідальністю «Европласт» задоволено повністю; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Европласт» 16 835 049 грн. - страхового відшкодування, 4 607 268 грн. - пені, 321 019 грн. 01 коп. - 3% річних, 6 784 524 грн. 75 коп. - інфляційних втрат та 10 000 грн. - витрат по оплаті послуг експерта та 73 080 грн. - судового збору.

Судом встановлено, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2015 у справі №910/12274/15 скасовано; прийнято нове рішення у справі №910/12274/15, яким у задоволенні позову Товариство з обмеженою відповідальністю «Европласт» - відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у справі №910/12274/15, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для виплати страховиком страхового відшкодування так як події, які стались, не є страховим випадком.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.12.2015 постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 скасовано, рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2015 залишено в силі.

Постановою Верховного Суду України від 03.02.2016 скасовано постанову Вищого господарського суду України від 16.12.2015 у справі №910/12274/15; залишено в силі постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015.

Верховний Суд України у постанові від 03.02.2016 зазначив, що відповідно до приписів чинного законодавства село Піски Донецької області, на території якого розташовано застраховане майно, є частиною території України, тимчасово окупованої незаконними терористичними збройними формуваннями, де триває антитерористична операція.

Відтак, з огляду на проведення антитерористичної операції на сході України, у тому числі за місцем розташування застрахованого майна, та на підставі пунктів договору страхування, заявлена страхувальником подія не може бути визнана страховим випадком, а тому не породжує обов`язку страховика щодо виплати страхового відшкодування.

Наразі, звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що оскільки держава Україна в особі судової гілки влади дійшла до висновку, що нанесення шкоди позивачу не є страховим випадком, то шкоду повинен відшкодувати хтось інший, і таким іншим, на думку позивача, є саме держава Україна, так як саме держава Україна є відповідальною за шкоду, яка була спричинена позивачу, адже: 1) згідно зі ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» на державі лежить обов`язок компенсувати збитки від правопорушень, пов`язаних з протиправними діями у період та на території проведення АТО; 2) згідно зі ст. 127 Кримінального процесуального кодексу України на державі лежить обов`язок компенсувати збитки від кримінального правопорушення, у тому числі коли відшкодування збитків не може бути забезпечено з інших джерел, у тому разі, коли злочинець не може бути притягнений до судового переслідування чи бути покараним; 3) держава не забезпечила ефективний засіб юридичного захисту, чим порушила ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

За таких обставин, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України солідарно з Кабінету Міністрів України та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг шкоду у сумі 24 507 197, 00 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як передбачено приписами ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Враховуючи положення ч. 4 ст. 22 Цивільного кодексу України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Стаття 1166 Цивільного кодексу України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, за приписами вказаної статті, для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: - протиправної поведінки; - шкоди; - причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; - вини.

Наявність зазначених елементів свідчить про існування складу цивільного правопорушення, що є підставою для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди.

При цьому, наявність всіх вказаних складових елементів цивільного правопорушення повинен довести саме позивач.

Суд зазначає, що при вирішенні спорів про стягнення збитків першочерговим підлягають доведенню позивачем та встановленню обставини, що особа, яка заявляє позов про стягнення збитків, дійсно їх зазнала.

Тобто, позивач першочергово повинен довести суду, що він поніс втрати у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі; поніс або понесе витрати для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), тощо.

Такі обставини, які свідчать про понесення позивачем збитків, повинні бути доведені позивачем належними та допустимими доказами.

У випадку доведення позивачем належними та допустимими доказами факту понесення ним збитків (завдання шкоди) наявні підстави для встановлення всіх інших елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, вини).

Так, у позовній заяві позивач вказує на те, що у вересні 2014 року його майно (інженерне і виробничо-технологічне обладнання та торговельне обладнання, в тому числі, екструзійна установка для виробництва поліпропіленових труб та екструзійна установка для виробництва полівінілхлоридних труб), яке знаходилось за адресою: Донецька обл., с. Піски, вул. Леніна, 146, було викрадене невідомими особами.

Тобто, як стверджує позивач, збитками (шкодою) є саме викрадення (втрата) належного позивачу майну.

Як зазначає позивач у позовній заяві «факт настання випадку нанесення шкоди майну позивача зафіксований у судових рішеннях всіх судових інстанцій у справі №910/12274/15; у вказаних судових рішеннях, за твердженням позивача, також встановлено, що документальне підтвердження пошкодження майна позивача надано сторонами по справі №910/12274/15 та не заперечувалось, у тому числі Звітом про незалежну оцінку вартості рухомого майна в загальній кількості 35 одиниць обладнання, що належить ТОВ «Европласт», якій зафіксував нанесення збитків протиправними діями третіх осіб майну позивача на суму 24 507 197, 00 грн., та витягом з кримінального провадження №0001234.

Таким чином, як зазначає позивач, факт спричинення збитків Товариству з обмеженою відповідальністю «Европласт» у вересні 2014 року в період і на території проведення АТО (село Піски Донецької області) не повинен доводитись, а є встановленим фактом.

Однак, суд не погоджується з вказаними твердженнями позивача (щодо встановлення судами у справі №910/12274/15 обставин спричинення позивачу шкоди) та вважає їх недоведеними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини, встановлені у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 та у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі №910/12274/15 (вказані судові рішення набрали законної сили) не потребують доказування при розгляді даної справи.

Так, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 судом зазначено, що як вбачається з матеріалів справи (справа №910/12274/15), 22.05.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Перший Український міжнародний банк" (далі - Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Европласт" було укладено кредитний договір №13.05-493 (далі - Кредитний договір-1) та кредитний договір №13.05-494 (далі - Кредитний договір-2) для придбання екструзійної установки для виробництва поліпропіленових труб та для придбання екструзійної установки для виробництва полівінілхлоридних труб за кредитним договором.

Встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитними договорами, 22.05.2013 року між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Европласт" було укладено договір застави рухомого майна №13.05-493/13.05-494/3PM (далі - договір застави), а саме обладнання, яке купувалося за рахунок кредитного договору-1: інженерне і виробничо-технологічне обладнання та торгівельне обладнання, в тому числі, екструзійної установки для виробництва поліпропіленових труб та екструзійної установки для виробництва полівінілхлоридних труб, яке розташоване за адресою: Донецька область, с. Піски, вулиця Леніна, 146 (далі - Обладнання).

Пунктами 5.3.8, 5.3.9. договору застави передбачено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Европласт" повинно було застрахувати Обладнання.

Матеріали справи свідчать про те, що на виконання умов договору застави 06.06.2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Европласт" уклало договір добровільного страхування майна підприємства та підприємців №1565ип/14д/цп від 06.06.2014 року (далі - договір страхування) з Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АХА Страхування", за умовами якого було застраховано інженерне і виробничо-технологічне обладнання та торгівельне обладнання, в тому числі, екструзійної установки для виробництва поліпропіленових труб та екструзійної установки для виробництва полівінілхлоридних труб, яке розташоване за адресою: Донецька область, с .Піски , вулиця Леніна, 146.

Встановлено, що позивач здійснив оплату страхових платежів, що підтверджується платіжними дорученнями: від 05.06.2014 року № 911995; від 05.09.2014 року № 912784; від 05.12.2014 року № 913491; від 26.02.2015 року № 275.

Відповідно до п. 3 договору страхування вигодонабувачем за договором був Банк.

Пунктом 9 договору страхування визначено строк дії договору з 06.06.2014 року по 05.06.2015 року.

У постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 судом встановлено, що матеріали справи свідчать про те, що Банк листом від 06.04.2015р. № КПО-54.2.1/2 відмовився від прав вигодонабувача за договором Страхування на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт" (Том І, а.с. 52), про що останній повідомив Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" листом № 25 від 08.04.2015 року.

У постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 судом зазначено, що як стверджує позивач, у зв`язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької області у вересні 2014 року проїзд у с. Піски був заборонений, виробництво було зупинено й на території місцезнаходження обладнання персонал позивача був відсутній. Територія селища Піски перебувала під контролем регулярних військових формувань України.

Проте, представники позивача змогли відвідати місце знаходження обладнання та виявили, що усе обладнання, облаштоване за вказаним місцем реєстрації, було викрадене невідомими особами.

У постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 судом зазначено, що позивач зазначає, що відповідача було повідомлено про настання цієї події за телефоном гарячої лінії та оформлено відповідне звернення до правоохоронних органів, у зв`язку з чим порушено кримінальну справу, про що свідчить витяг з кримінального провадження № 0001234.

Позивач, посилаючись на п. 13.1.6 договору Страхування, за яким страховим ризиком визнається втрата (загибель) або пошкодження застрахованого майна в результаті, у тому числі, протиправних дій третіх осіб, тобто зникнення, знищення або пошкодження застрахованого майна в результаті виключно таких дій, вчинених з проникненням у приміщення чи інше сховище; крадіжки зі зломом, відкритого викрадення майна (грабежу), нападу з метою заволодіння майном, поєднаного з насильством (розбій), вважає, що настав страховий випадок, на підставі чого 24.09.2014 року направив на адресу відповідача повідомлення про настання страхового випадку.

Однак, листом від 05.11.2014 року вих. № 9610/26 ив відповідач (страхова компанія) з посиланням на п.п.13.4.2 та 13.4.3 договору страхування повідомив позивача про відсутність підстав для кваліфікації вказаних подій як страховий випадок і відповідно відсутність підстав для виникнення зобов`язань страховика за договорами страхування.

При цьому, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 судом зазначено, що на підтвердження настання страхового випадку позивач посилається на відкриття кримінального провадження № 0001234.

Позивачем також долучено і до позовної заяви у даній справі копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження 0001234; правова кваліфікація - ст. 185 ч. 3 Кримінального кодексу України (крадіжка, поєднана з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище або що завдала значної шкоди потерпілому)), де зазначено, що 15.09.2014 до ЧЧ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області надійшло повідомлення ОСОБА_3 про те, що невідомі особи скоїли крадіжку обладнання та автонавантажувача ТОВ «Европласт», чим заподіяли значний матеріальний збиток.

Водночас, суд наголошує на тому, що апеляційним судом у постанові від 22.10.2015 встановлено, що Постановою від 21.05.2015 року про закриття кримінального провадження № 0001234 слідчого С.В. Дружківського МВ ГУМВС України в Донецькій області О.І. Журби, згідно з якою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ЄРДР № 0001234 від 15.09.2014 року за ознаками ст. 185 ч. 3 КК України, закрите у зв`язку з відсутністю події кримінального провадження, а саме зазначено, що під час досудового розслідування було встановлено, що заявниця в с. Піски, Ясинуватського району Донецької області не була, особисто не пересвідчилась у викраденні майна, тобто зі слів невідомої особи їй стало відомо, що нібито невідомі особи проникли на територію підприємства, викрали вони щось, чи ні, їй не відомо. На неодноразові виклики до С .В . Дружківського МВ ГУМВС України в Донецькій області не з`являється. На підставі вищевикладеного не підтвердився факт незаконного заволодіння майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт".

При цьому, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 судом зазначено, що інших доказів настання страхового випадку позивачем не надано.

Таким чином, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15, яка набрала законної сили, судом встановлені обставини, що факт незаконного заволодіння майном Товариства з обмеженою відповідальністю «Европласт» не підтвердився (Постанова від 21.05.2015 року про закриття кримінального провадження № 0001234), а інших доказів настання страхового випадку позивачем не надано.

Тобто, по суті, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 судом встановлені обставини, що факт викрадення (втрати) майна (страхового випадку), належного Товариству з обмеженою відповідальністю «Европласт», не підтверджується доказами та таких доказів позивачем суду не надано.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 03.02.2016 у справі №910/12274/15 також не було встановлено обставин викрадення у позивача майна, відшкодувати вартість якого позивач наразі просить суд.

Тобто, жодним судовим рішенням у справі №910/12274/15, яке набрало законної сили, не було встановлено обставин викрадення у позивача майна (а по суті, понесення позивачем збитків у зв`язку з викраденням (втратою) майна).

При цьому, суди у справі №910/12274/15, з огляду на заявлені позивачем предмет та підстави позову (стягнення страхового відшкодування у зв`язку з настанням, зі слів позивача, страхового випадку) лише надавали оцінку, чи є випадок викрадення майна на території АТО (у випадку такого викрадення) страховим випадком відповідно до умов договору добровільного страхування.

Водночас, той факт, що майно, належне позивачу, було дійсно викрадене (що свідчить про завдання позивачу шкоди) у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 та у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі №910/12274/15 (вказані судові рішення набрали законної сили) встановлено не було.

Більш того, апеляційним судом у постанові від 22.10.2015 встановлено, що Постановою від 21.05.2015 року про закриття кримінального провадження № 0001234 слідчого С.В. Дружківського МВ ГУМВС України в Донецькій області О.І. Журби, згідно з якою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ЄРДР № 0001234 від 15.09.2014 року за ознаками ст. 185 ч. 3 КК України, закрите у зв`язку з відсутністю події кримінального провадження, …не підтвердився факт незаконного заволодіння майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт".

Суд зазначає, що частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Суд зазначає, що позовні вимоги у даній справі позивач обґрунтовує саме тим, що факт настання випадку нанесення шкоди майну позивача зафіксований у судових рішеннях всіх судових інстанцій у справі №910/12274/15; у вказаних судових рішеннях, за твердженням позивача, також встановлено, що документальне підтвердження пошкодження майна позивача надано сторонами по справі №910/12274/15 та не заперечувалось, у тому числі Звітом про незалежну оцінку вартості рухомого майна в загальній кількості 35 одиниць обладнання, що належить ТОВ «Европласт», якій зафіксував нанесення збитків протиправними діями третіх осіб майну позивача на суму 24 507 197, 00 грн., та витягом з кримінального провадження № 0001234.

Таким чином, як зазначає позивач, факт спричинення збитків Товариству з обмеженою відповідальністю «Европласт» у вересні 2014 року в період і на території проведення АТО (село Піски Донецької області) не повинен доводитись, а є встановленим фактом.

Однак, враховуючи викладені обставини, суд вважає такі твердження позивача недоведеними та необгрунтованими, оскільки факту (обставин) викрадення у позивача майна не було встановлено судами у судових рішеннях у справі №910/12274/15, які набрали законної сили, а отже, безпідставним є посилання позивача на норми ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, до матеріалів даної справи позивачем не долучено належних та допустимих доказів на підтвердження обставин викрадення належного йому майна, відшкодування вартості якого є предметом позову у даній справі.

Так, позивачем долучено до матеріалів справи копію Звіту про незалежну оцінку вартості рухомого майна в загальній кількості 35 одиниць обладнання, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Европласт», складеного суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Експерт-Аналітик» 07.10.2014, в якому зазначено, що ринкова вартість майна становить 24 507 197, 00 грн.

У вказаному звіті зазначено, що оцінювач робив висновки на підставі даних документації, наданої замовником, і не несе відповідальності за достовірність, точність і адекватність всієї наданої інформації (аудиторська перевірки та експертиза права власності не проводилась).

Суд зазначає, що вказаний звіт суб`єкта оціночної діяльності не є належним та допустимим доказом викрадення майна позивача, так як не підтверджує факту такого викрадення, а складений за замовленням позивача з метою визначення ринкової вартості майна на дату страхового випадку (за твердженням позивача), тобто, по суті, може бути лише доказом на підтвердження вартості майна, перелік якого наведений у звіті (а не на підтвердженням обставин, зокрема, викрадення майна), та не є доказом на підтвердження будь-яких інших обставин, що входять до предмету доказування у даній справі.

Що стосується долученого позивачем до позовної заяви витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001234, то як встановлено судом постановою від 21.05.2015 року про закриття кримінального провадження № 0001234 слідчого С.В. Дружківського МВ ГУМВС України в Донецькій області О.І. Журби, згідно з якою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ЄРДР № 0001234 від 15.09.2014 року за ознаками ст. 185 ч. 3 КК України, закрите у зв`язку з відсутністю події кримінального провадження.

Зокрема, зазначено, що під час досудового розслідування було встановлено, що заявниця в с. Піски, Ясинуватського району Донецької області не була, особисто не пересвідчилась у викраденні майна, тобто зі слів невідомої особи їй стало відомо, що нібито невідомі особи проникли на територію підприємства, викрали вони щось, чи ні, їй не відомо. На неодноразові виклики до С .В . Дружківського МВ ГУМВС України в Донецькій області не з`являється. На підставі вищевикладеного не підтвердився факт незаконного заволодіння майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт".

Вказані обставини встановлені у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15, яка набрала законної сили.

За статтею 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Як вбачається зі ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, враховуючи предмет та підстави позову, до предмету доказування у даній справі, перш за все, входять обставини викрадення у позивача належного йому майна, що свідчить про завдання позивачу шкоди.

Однак, враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що 1) позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин (факту) понесення ним збитків (викрадення майна), відшкодування вартості якого є предметом позову у даній справі, та 2) таких обставин не встановлено у судових рішеннях у справі №910/12274/15, які набрали законної сили.

Суд зазначає, що при вирішенні спорів про стягнення збитків першочерговим підлягають доведенню позивачем та встановленню обставини, що особа, яка заявляє позов про стягнення збитків, дійсно їх зазнала.

Тобто, позивач першочергово повинен довести суду, що він поніс втрати у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі; поніс або понесе витрати для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), тощо.

Такі обставини, які свідчать про понесення позивачем збитків, повинні бути доведені позивачем належними та допустимими доказами.

У випадку доведення позивачем належними та допустимими доказами факту понесення ним збитків (завдання шкоди) наявні підстави для встановлення всіх інших елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, вини).

Таким чином, з огляду на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин про викрадення майна, належного позивачу, тобто не доведено обставин завдання позивачу шкоди (понесення збитків), суд не досліджує та не встановлює інші обставини, що підлягають доведенню (з огляду на предмет та підстави), зокрема, як розміру завданої позивачу шкоди, так і осіб, які повинні її відшкодувати позивачу.

Водночас, враховуючи посилання позивачем на норми ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», норми ст. 127 Кримінального процесуального кодексу України та ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, суд зазначає наступне.

Так, у ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» зазначено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної організації, підприємству або установі терористичним актом, провадиться в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» терористичний акт - злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258-260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України.

У ст. 258 Кримінального кодексу України зазначено, що терористичний акт, тобто застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, які створювали небезпеку для життя чи здоров`я людини або заподіяння значної майнової шкоди чи настання інших тяжких наслідків, якщо такі дії були вчинені з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення, або з метою впливу на прийняття рішень чи вчинення або невчинення дій органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, службовими особами цих органів, об`єднаннями громадян, юридичними особами, або привернення уваги громадськості до певних політичних, релігійних чи інших поглядів винного (терориста), а також погроза вчинення зазначених дій з тією самою метою - караються позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з конфіскацією майна або без такої.

Суд зазначає, що викрадення майна, яке знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, не може саме по собі свідчити, що така шкода (у випадку доведення належними та допустимими доказами факту завдання шкоди - викрадення майна) заподіяна саме терористичним актом, так як викрадення майна (у випадку встановлення таких обставин) невідомими особами безпосередньо не пов`язане із злочинним діянням у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи іншими діями, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України.

При цьому, суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 01.08.2018 у справі №242/1618/17 висловлено правову позицію про те, що обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення антитерористичної операції, є розташування пошкодженого майна на території антитерористичної операції.

Втім, суд зазначає, що вказаний висновок Верховного Суду ґрунтується на обставинах, які були предметом дослідження у справі №242/1618/17, а саме - відшкодування шкоди Державою України, внаслідок терористичного акту - влучення снаряду в будинок позивача, який знаходився в зоні АТО.

Водночас, з огляду на предмет та підстави позову у даній справі, саме лише перебування майна позивача в зоні АТО (яке, як стверджує позивач було викрадено невідомими особами) не дає підстав стверджувати, що завдана позивачу шкода (у випадку доведення позивачем факту викрадення такого майна) зумовлена саме терористичним актом (з урахуванням визначення терористичного акту, наведеного у ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»).

Що стосується посилань позивача на Модельний закон про запобігання тероризму від 03.12.2009, Конвенцію Ради Європи «Про запобігання тероризму», «Керівні принципи з питання про переміщення осіб всередині країни» від 1998 року, принципи з питань реституції жита та майна біженців і переміщених осіб, прийнятих резолюцією ООН №2004/2 28.07.2005, Резолюцію Парламентської Асамблеї Ради Європи 1708 (2010) «Вирішення питань, що стосуються майна біженців та переміщених осіб», Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, рішення ЄСПЛ «Катан та інші проти Молдови та Росії», рішення ЄСПЛ «Айдер та інші проти Туреччини», рішення ЄСПЛ «Саргсаян проти Азербайджана та Чірагов проти Арменії», рішення ЄСПЛ «Ксенідес-Арестіс проти Туреччини», суд зазначає, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження викладених ним у позовній заяві обставин щодо 1) завдання йому шкоди у зв`язку з викраденням майна (таких обставин також не встановлено у судових рішеннях у справі №910/12274/15, які набрали законної сили); 2) що таке викрадення майна (у випадку доведення, що воно мало місце) зумовлене терористичним актом.

Щодо посилань позивача на норми ч. 3 ст. 127 Кримінального процесуального кодексу України, суд зазначає таке.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 127 Кримінального процесуального кодексу України шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом

Згідно з ч. 2 ст. 1177 Цивільного кодексу України шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Як встановлено судом, позивачем долучено до позовної заяви у даній справі копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження 0001234; правова кваліфікація - ст. 185 ч. 3 Кримінального кодексу України (крадіжка, поєднана з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище або що завдала значної шкоди потерпілому)), де зазначено, що 15.09.2014 до ЧЧ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області надійшло повідомлення ОСОБА_3 про те, що невідомі особи скоїли крадіжку обладнання та автонавантажувача ТОВ «Европласт», чим заподіяли значний матеріальний збиток.

Водночас, апеляційним судом у постанові від 22.10.2015 встановлено, що Постановою від 21.05.2015 року про закриття кримінального провадження № 0001234 слідчого С.В. Дружківського МВ ГУМВС України в Донецькій області О.І. Журби, згідно з якою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ЄРДР № 0001234 від 15.09.2014 року за ознаками ст. 185 ч. 3 КК України, закрите у зв`язку з відсутністю події кримінального провадження, а саме зазначено, що під час досудового розслідування було встановлено, що заявниця в с. Піски, Ясинуватського району Донецької області не була, особисто не пересвідчилась у викраденні майна, тобто зі слів невідомої особи їй стало відомо, що нібито невідомі особи проникли на територію підприємства, викрали вони щось, чи ні, їй не відомо. На неодноразові виклики до С .В . Дружківського МВ ГУМВС України в Донецькій області не з`являється. На підставі вищевикладеного не підтвердився факт незаконного заволодіння майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт".

Таким чином, суд вважає необгрунтованими посилання позивача як на підставу для відшкодування шкоди державою Україна на норми ст. 127 Кримінального процесуального кодексу України, оскільки позивачем не надано доказів, що шкода позивачу, була завдана внаслідок кримінального правопорушення.

Більш того, позивачем взагалі не доведено суду належними та допустимими доказами завдання йому шкоди у зв`язку з викраденням майна (таких обставин також не встановлено у судових рішеннях у справі №910/12274/15, які набрали законної сили).

Що ж до посилання позивача на Європейську конвенцію про відшкодування потерпілим від насильницьких злочинів, Резолюцію Комітету міністрів Ради Європи про відшкодування потерпілим від злочину, Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам про становище потерпілого в межах кримінального права і провадження, Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам про допомогу потерпілим від злочинів, Директиву Ради Європейського Союзу щодо відшкодування потерпілим від злочинів, Директиву Європейського парламенту і Ради Європейського Союзу про встановлення мінімальних стандартів щодо прав, підтримки та захисту потерпілих від злочину, суд зазначає, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами завдання позивачу шкоди від кримінального правопорушення.

Більш того, позивачем взагалі не надано суду доказів на підтвердження викладених позивачем у позовній заяві обставин щодо втрати (викрадення) майна (тобто, понесення збитків у розмірі втраченого майна).

Що стосується посилань позивача на ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, суд зазначає, що відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Суд вважає передчасними посилання позивача на норми ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, так як доведення порушення своїх прав покладається на особу, яка стверджує про їх порушення (доведення факту завдання шкоди у зв`язку з викраденням майна, неправомірної поведінки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, яка виразилась у нереагуванні комісії на скарги позивача на дії страхової компанії, які на думку позивача, є неправомірними).

Однак, як встановлено судом, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами завдання йому шкоди шляхом викрадення майна (таких обставин також не встановлено у судових рішеннях у справі №910/12274/15, які набрали законної сили).

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про відмову у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Европласт» про солідарне стягнення з Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, грошових коштів у сумі 24507197,00 грн. (відшкодування шкоди).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача у зв`язку з відмовою у позові.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 129, ст.ст. 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Европласт» до Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про відшкодування шкоди у розмірі 24 507 197, 00 грн.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3. Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Відповідно до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Згідно з підпунктом 17.5 пункту 17 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 24.05.2019 року.

Суддя М.Є. Літвінова