ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року Справа № 906/6/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Дужич С.П. , суддя Коломис В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Житомирської області, ухваленого 21.02.19р. суддею Лозинською І.В. о 12:20 у м.Житомирі, повний текст складено 22.02.19р. у справі № 906/6/19

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м. Київ)

до Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№4) (м. Житомир)

про стягнення 18947,84 грн.

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

04.01.2019р. Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Житомирської області з позовною заявою від 19.12.2018р., вих. № 14/4-1791 про стягнення з Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№4) 18947,84 грн., з яких 4539,79 грн. пені, 1381,45 грн. 3% річних, 13026,60 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем вимоги пункту 6.1. договору №531/14-БО-10 від 27.11.2013р. купівлі - продажу природного газу щодо несвоєчасної оплати за переданий газ.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 21.02.2019 року у справі №906/6/19 в позові відмовлено повністю.

В обґрунтування рішення, суд з посиланням на Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", постанови Верховного Суду від 07.02.2018р. у справі № 927/1152/16, від 29.01.2019р. у справі №925/108/18 вказав, що ч.3 ст. 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування приписів ч.3 ст.7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, заборгованість за поставлений природний газ за договором № 531/14-БО-10 від 27.11.2013р. погашена відповідачем в повному обсязі до набрання чинності Закону від 03.11.2016р. №1730-VIII, а тому прийшов до висновку про відмову у позові.

Не погодившись із винесеним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 21.02.2019 року у справі №906/6/19 повністю та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вказує, що судом першої інстанції при застосуванні ч.3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016р. № 1730-VIII не врахував ст.ст. 1,2,3 вказаного закону. За наведеного, звертає увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а відтак застосування ч.3 ст. 7 Закону є неправомірним.

В обґрунтування своєї позиції посилається на постанови ВГСУ у справах №№910/15010/16, 910/16766/13, 914/2851/16, 922/1110/15, 908/3125/16, 922/4355/14, 908/2114/16, 910/17076/16, 914/1111/16, 912/3303/16, 927/1442/15, 910/15873/13, 917/348/16, 911/3951/16, 911/3951/16 та вказує, що суд першої інстанції не надав оцінки зазначеним рішенням.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№4) наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Серед іншого, на підтвердження своєї позиції посилається на постанови Верховного Суду від 15.05.2018р. у справі №908/3126/16, від 22.05.2018р. у справі №905/3266/16, від 22.03.2018р. у справі №914/123/17.

Просить рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України).

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Вінницької області від 21.02.2019р. у справі №906/6/19 за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 27.11.2013р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець/позивач) та Державним підприємством "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№4) (покупець/ відповідач) був укладений договір №531/14-БО-10 купівлі-продажу природного газу (а. с. 13 - 18).

Відповідно до п. 1.1 договору продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений позивачем на митну територію України, а покупець - прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 договору з врахуванням додаткової угоди №1 до договору від 31.01.2014р. (а. с. 19) передбачено, що газ, який продається за цим договором використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Згідно з п. 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. газ обсягом до 135 тис. куб. м., у тому числі, по місяцях кварталів (тис. куб. м.): січень - 35,0, лютий - 35,0, березень - 15,0 (І кв. - 85,0); квітень - 0,0, травень - 0,0, червень - 0,0 (ІІ кв. - 0,0); липень - 0,0, серпень - 0,0, вересень - ,0 (ІІІ кв.- 0,0); жовтень - 10,0, листопад - 20,0, грудень - 20,0 (ІV кв. - 50,0).

Пунктом 3.3 договору передбачено, зокрема, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Згідно п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У п. 6.3 договору зазначено, що в платіжних дорученнях покупець повинен обов`язково зазначати номер договору, дату його підписання та призначення платежу без зазначення періоду, за який здійснюється оплата. За наявності заборгованості у покупця за цим договором, продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості.

Згідно з п. 7.2 договору, зокрема, що у разі невиконання покупцем п. 6.1 договору, він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Додатковими угодами до договору №№1-6, відповідно, від 31.01.2014р., від 30.04.2014р., від 27.05.2014р., від 13.06.2014р., від 26.11.2014р., від 26.12.2014р. (а. с. 19 - 24), п. 5.2 ст. 5 договору "Ціна газу" викладався у новій редакції.

На виконання умов договору, позивач протягом січня, лютого 2014 року передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 48691,47 грн., що підтверджується підписаними між сторонами такими актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2014р. - на суму 31620,23 грн.; від 28.02.2014р. - на суму 17071, 24 грн. (а. с. 27, 28).

Станом на дату звернення позивача з позовом до господарського суду, відповідач за поставлений природний газ розрахувався повністю, що підтверджується, у тому числі, документом "Сальдо, "Підприємство Житомирської виправної колонії №4" з 01.01.2014р. по 30.11.2015р. (а. с. 29).

Однак, у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язань щодо здійснення оплати за природний газ у строк, визначений договором, позивач, посилаючись на ст. ст. 549 та 625 ЦК України нарахував відповідачу 4539,79 грн. пені; 1381,45 грн. 3% річних та 13026,60 грн. інфляційних втрат, що стало підставою для звернення до суду з позовною заявою.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

30.11.2016р. набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.10.2016р., який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів статті 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі статтею 2 Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства (ст. 3 Закону).

За приписами частини першої статті 5 Закону №1730-VIII реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31 грудня 2016 року.

На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до Закону .

Постановою Кабінету Міністрів України № 93 від 21.02.2017р. затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 вказаного Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно з Законом № 1730-VIII; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016р. заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016р..

Водночас, частиною 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Як зазначалося вище, пунктом 1.2 договору з врахуванням додаткової угоди №1 до договору від 31.01.2014р. (а.с. 19) передбачено, що газ, який продається за цим договором використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Отже, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина третя статті 7 Закону № 1730-VIII є нормою прямої дії. При цьому застосування приписів частини третьої статті 7 цього Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом.

Зокрема, застосування цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої статтями 1, 2, 3 Закону № 1730-VIII, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

Якщо заборгованість погашено до набрання чинності Закону № 1730-VIII, тоді положення статей 1, 2, 3 вказаного Закону не застосовуються. Відтак не потребує доведення факт включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати, на підставі частини третьої статті 7 Закону № 1730-VIII.

За наведеного, судова колегія зауважує, що твердження позивача про необхідність застосування положень статей 1, 2, 3 вказаного Закону спростовується наведеним вище, а тому не береться апеляційним судом до уваги.

Як встановлено судом першої та знайшло своє підтвердження у суді апеляційної інстанції, на момент набрання чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.10.2016 № 1730-VIII (30.11.2016р.) заборгованість відповідача за поставку природного газу за договором купівлі-продажу природного газу № 531/14-БО-10 від 27.11.2013р. була погашена, до набрання чинності Закону від 03.11.2016р. №1730-VIII, останній платіж був здійснений 05.02.2015р., що не заперечується позивачем згідно з поданим розрахунком штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних, нарахованих відповідачу за договором станом на дату остаточного розрахунку (а. с. 25, 26) та вбачається із банківської виписки про проведені господарські операції між сторонами (а. с. 46).

Таким чином, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про те, що заявлені позивачем до стягнення 18947,84 грн., з яких 4539,79 грн. пені, 1381,45 грн. 3% річних, 13026,60 грн. інфляційних втрат, у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем вартості поставленого природного газу, який використовувався для виробництва теплової енергії, і така заборгованість погашена відповідачем до набрання чинності Законом України № 1730-VIII, не нараховуються та підлягають списанню відповідно до вимог статті 7 вказаного закону, а виконання такої норми (списання санкцій) не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Щодо посилання скаржника на постанови ВГСУ у справах №№910/15010/16, 910/16766/13, 914/2851/16, 922/1110/15, 908/3125/16, 922/4355/14, 908/2114/16, 910/17076/16, 914/1111/16, 912/3303/16, 927/1442/15, 910/15873/13, 917/348/16, 911/3951/16, 911/3951/16, колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, Верховний Суд у своїх постановах від 01.04.2019 року у справі №922/2784/18, від 04.04.2019 року у справі №906/576/18, від 14.01.2019 року у справі №904/1615/18, від 22.03.2018 року у справі №914/123/17 прийшов до аналогічного висновку, що суд першої та апеляційної інстанції у даній справі.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 21.02.2019р. у даній справі прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Житомирської області від 21.02.19р. у справі № 906/6/19 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 21.02.19р. у справі № 906/6/19 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 287 ГПК України.

4. Справу №906/6/19 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Коломис В.В.