ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.05.2019 Справа № 905/180/19 Господарський суд Донецької області у складі судді Огороднік Д.М., при секретарі судового засідання Папакіній Б.О., розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Приватного акціонерного товариства «Бетонмаш»

про стягнення боргу у сумі 1205,08 грн.

Від позивача: не з`явились;

Від відповідача: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Предмет та підстави спору.

На розгляд до господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Приватного акціонерного товариства «Бетонмаш» про стягнення коштів у розмірі 1205,08 грн, у тому числі: пені в сумі 1147,70 грн; трьох відсотків річних у сумі 57,38 грн.

Позов обґрунтований тим, що відповідач порушив умови договору купівлі-продажу природного газу №1341/15-ТЕ/12-9775-6 від 22.12.2014 в частині своєчасної оплати вартості отриманого природного газу.

Заперечення учасників процесу.

Відповідач у поданому до суду відзиві на позов заперечує проти задоволення позову в частині, що стосується стягнення пені, мотивуючи його наступним.

Нарахування пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань з оплати спожитого природного газу у лютому, березні 2015 року суперечить приписам п.2 ст.2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» від 13.01.2015 № 85-УІІІ. Вказаний нормативно-правовий акт набрав чинності 07.02.2015.

Згідно з п.2 ст.1 постанови №705 від 25.07.2012 Кабінету Міністрів України «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом. У свою чергу, природний газ як матеріальний об`єкт, різновид палива, в якому зосереджена енергія, придатна для практичного використання, є одним із видів енергетичних ресурсів, а отже, Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у відносинах з приватним акціонерним товариством «Бетонмаш», що виникли на підставі договору № 1341/15-ТЕ-12/9775-6 від 29.12.2014, є енергопостачальною компанією.

Відповідно до пункту 3.2.158 статуту Приватного акціонерного товариства «Бетонмаш» (у редакції затвердженої 25.04.2013, яка діяла на час спірних правовідносин) одним із видів діяльності відповідача є: постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря. Цей вид діяльності згідно КВЕД ДК 009:2010 включає виробництво, збирання та розподілення пари, гарячої води для центрального опалення, виробництва енергії та інших цілей. Крім того, відповідно до пункту 3.2.395 статуту Приватного акціонерного товариства «Бетонмаш» одним із видів діяльності відповідача є постачання електричної та теплової енергії, надання послуг зв`язку телекомунікаційних послуг, водопостачання та водовідведення (у т. ч. централізоване).

Таким чином, з урахуванням того, що відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг, одним із видів діяльності та відповідні потужності якого спрямовані на надання/вироблення відповідних послуг на території проведення антитерористичної операції (юридична адреса: 84105, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Солоділова, будинок 1) а Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є постачальником енергоресурсу, відповідач вважає, що положення ч.2 ст.2 Закону України №85-VIII від 13.01.2015 розповсюджують свою дію на правовідносини сторін, які виникли внаслідок невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу № 1341/15-ТЕ-12/9775-6 від 29.12.2014, а тому пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань позивачем нарахована неправомірно.

У частині позовних вимог щодо трьох відсотків річних у сумі 57,38 грн відповідач позов визнав, про що й зазначив у наданому відзиві на позов.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Хід розгляду справи та процесуальні дії.

Ухвалою суду від 21.01.2019 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 21.03.2019 постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 15.04.2019.

Ухвалою суду від 15.04.2019 підготовче провадження у справі № 905/180/19 закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання 13.05.2019 позивач та відповідач явку своїх представників не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, яке судом задоволено.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд

ВСТАНОВИВ:

Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин та перевірка їх доказами.

29.12.2014 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» як продавцем (позивач) та Приватним акціонерним товариством «Бетонмаш» як покупцем (відповідач) підписаний договір купівлі-продажу природного газу № 1341/15-ТЕ-12/9775-6 (далі - договір), за приписами п.1.1 якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно з УКТ ЗЕД , а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно з п.1.2 договору газ, що продається за цим договором використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Відповідно до п.2.1 договору продавець передає покупцеві, зокрема, у січні - грудні 2015 року газ обсягом до 926,0 тис. куб. м, у тому числі по місяцях кварталів (тис. куб. м): січень - 180 тис. куб. м, лютий - 190 тис. куб. м, березень - 150 тис. куб. м, квітень - 54 тис. куб. м, травень - 4 тис. куб. м, червень 4 тис. куб. м, липень 4 тис. куб.м., серпень 4 тис. куб. м, вересень - 4 тис. куб. м, жовтень - 52 тис. куб. м, листопад - 95 тис. куб. м, грудень - 185 тис. куб. м.

За змістом п.5.2 договору до сплати за 1000 куб. м газу належить 1091 грн, крім того ПДВ 20% 218,20 грн, всього з ПДВ 1309,20 грн.

Згідно з п.п.3.3, 3.4 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформляється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов`язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов`язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженими представниками та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до розділу 11 договору останній набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Сторонами договору підписано ряд додаткових угод, а саме: №1 від 17.03.2015; №2 від 22.07.2015; №3 від 21.07.2015; № 4 від 01.10.2015; № 5 від 27.11.2015.

Додатковою угодою №1 від 17.03.2015 пункт 5.2. статті 5 «Ціна договору» викладено з 01.04.2015 у наступній редакції: «До сплати за 1000 куб. м газу належить 2495,25 грн, крім того ПДВ 20% 499,05 грн, всього з ПДВ 2994,30 грн.».

Додатковою угодою №3 від 31.07.2015 пункт 5.2. статті 5 «Ціна договору» викладено з 01.07.2015 у наступній редакції: «До сплати за 1000 куб. м газу належить 2495,25 грн, крім того ПДВ 20% 499,05 грн, всього з ПДВ 2994,30 грн.».

Додатковою угодою №4 від 01.10.2015 пункт 5.2. статті 5 «Ціна договору» викладено з 01.10.2015 у наступній редакції: «До сплати за 1000 куб. м газу належить 2495,25 грн, крім того ПДВ 20% 499,05 грн, всього з ПДВ 2994,30 грн.».

На виконання договору між сторонами підписані акти приймання-передачі природного газу (з урахуванням послуги на транспортування):

- б/н від 31.01.2015, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у січні 2015 року газ на суму 235656,00 грн (180,000 тис. куб. м);

- б/н від 28.02.2015, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у лютому 2015 року газ на суму 235656,00 грн (180,000 тис. куб. м);

- б/н від 31.03.2015, відповідно до якого позивач передав а відповідач прийняв у березні 2015 року газ на суму 196380,00 грн (150,000 тис. куб. м);

- б/н від 30.04.2015, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у квітні 2015 року газ на суму 161692,20 грн (54,000 тис. куб. м);

- б/н від 31.05.2015, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у травні 2015 року газ на суму 6692,27 грн (2,235 тис. куб. м);

- б/н від 30.06.2015, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у червні 2015 року газ на суму 7458,79 грн (2,491 тис. куб. м);

- б/н від 31.07.2015, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у липні 2015 року газ на суму 6536,55 грн (2,183 тис. куб. м);

- б/н від 31.08.2015, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у серпень 2015 року газ на суму 6485,65 грн (2,166 тис. куб. м);

- б/н від 30.09.2015, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у вересень 2015 року газ на суму 1491,15 грн (0,498 тис. куб. м);

- б/н від 31.10.2015, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у жовтні 2015 року газ на суму 104800,50 грн (32,000 тис. куб. м);

- б/н від 31.05.2015, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у листопаді 2015 року газ на суму 287452,80 грн (96,000 тис. куб. м);

- б/н від 31.12.2015, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у грудні 2015 року газ на суму 518013,90 грн (173,000 тис. куб. м).

Отже за наведеними актами приймання-передачі природного газу, позивачем передано, а відповідачем прийнято газ на загальну суму 1768315.81 грн.

Згідно з п.6.1 договору №1341/15-ТЕ/12-9775-6 від 22.12.2014 оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідачем станом на момент звернення до суду сплачено 1768315,81 грн за поставлений позивачем газ, проте за поставку в лютому та березні 2015 року відповідачем несвоєчасно здійснено перерахування коштів.

Грошові зобов`язання мали бути виконані за газ отриманий у лютому 2015 року на суму 235656,00 грн у строк до 16.03.2015 включно та у березні 2015 року на суму 196380,00 грн у строк до 14.04.2015 включно.

З наявних у матеріалах справи банківських виписок встановлено, що відповідачем у спірний період здійснено наступні платежі:

05.02.2016 - 50000,00 грн (з яких 7689,00 грн зараховано у період погашення заборгованості за зобов`язаннями січня 2015 року, а 42311,00 грн зараховано у період погашення зобов`язань лютого 2015 року);

10.02.2015 - 50000,00 грн;

18.02.2015 - 50000,00 грн;

26.02.2015 - 50000,00 грн.

26.03.2015 - 50000,00 грн (з яких 43345,00 грн зараховано у період погашення заборгованості за зобов`язаннями лютого 2015 року, а 6655,00 грн зараховано у період погашення зобов`язань березня 2015 року);

27.02.2015 20000,00 грн;

31.03.2015 50000,00 грн;

03.04.2015 20000,00 грн;

07.04.2015 20000,00 грн;

08.04.2015 30000,00 грн;

20.04.2015 20000,00 грн;

22.04.2015 30000,00 грн (з яких 29725,00 грн зараховано у період погашення заборгованості за зобов`язаннями березня 2015 року, а 275, 00 грн зараховано у період погашення зобов`язань квітня 2015 року).

Відповідачем не надано доказів здійснення своєчасної оплати вартості газу або доказів не отримання газу, навпаки відповідач не заперечує у поданому до суду відзиві щодо несвоєчасного виконання грошових зобов`язань за поставлений газ у лютому березні 2015 року.

Враховуючи вищевикладене, матеріалами справи підтверджується те, що відповідачем сплачено грошові кошти за поставлений газ у повному обсязі. Разом з тим, за отриманий товар у лютому та березні 2015 року відповідач несвоєчасно здійснив розрахунок по договору, що також не заперечується відповідачем.

У зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати вартості отриманого товару, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 1147,70 грн.: за період з 17.03.2015 по 25.03.2015 у сумі 641,27 та за період 15.04.2015 по 21.04.2015 у сумі 506,43 грн; та 3% річних за тотожній період у сумі 57,38 грн.

Відповідач у поданому до суду відзиві позовні вимоги про стягнення 3% річних просить задовольнити.

Оцінка аргументів учасників справи та мотиви рішення суду.

Оцінивши зміст зазначеної угоди, з якої виникли цивільні права та обов`язки сторін, суд дійшов висновку, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм ст. 655-697 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов`язань є належною підставою у розумінні ст.218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Як встановлено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п.7.2 договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Враховуючи те, що судом встановлено порушення відповідачем умов договору та несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, погодження між сторонами умов про відповідальність у вигляді пені, позивач має право на нарахування пені.

Разом з тим, судом враховано, що відповідач здійснює свою господарську діяльність у м. Слов`янськ, Донецької області, яке входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція, затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 N 1053-р.

Через наявність великої кількості відповідних новин, офіційних заяв і повідомлень (зокрема, Штабу АТО, Штабу антитерористичного центру при Службі безпеки України) в засобах масової інформації і мережі Інтернет та з урахуванням приписів ч.3 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, суд визнає інформацію про проведення АТО на території м. Слов`янськ, Донецької області загальновідомою.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» від 13.01.2015 № 85-VIII (набрав чинності з 07.02.2015) у редакції Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 № 928-VIII, метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція.

Згідно з ч.2 ст.2 вказаного Закону встановлено мораторій на час, визначений статтею 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 № 928-VIII дію ст. 1 зупинено до завершення антитерористичної операції, яка у спірний період та на цей час триває.

Аналізуючи норми Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» судом відзначається, що для того щоб застосувати положення вказаного Закону необхідною умовою є додержання суб`єктного складу учасників правовідносин щодо споживання енергетичних ресурсів. Зокрема, правовідносини щодо споживання енергетичних ресурсів повинні виникнути між енергопостачальною компанією та підприємством виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг, існування між ними договірних відносин з постачання енергетичних ресурсів.

Відповідно до п.6 статуту Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», затвердженого постановою КМУ від 25.05.1998 №747 (в редакції постанови КМУ від 02.10.2013 №724), предметом діяльності компанії є, зокрема: видобування нафти і природного газу; постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом; постачання природного газу за регульованим тарифом; постачання нафти, скрапленого газу та газового конденсату; організація виробництва та постачання теплової енергії.

За приписами п.2 ст.1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.07.2012 №705 «Про визначення гарантованих постачальників природного газу», Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн куб. м та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії.

Враховуючи те, що природний газ є енергетичним ресурсом, а гарантованим постачальником цього ресурсу є підприємство позивача, що підтверджується матеріалами справи, то останній є постачальником енергоресурсу.

Судом враховано правову позицію викладену у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.01.2019 по справі №913/66/18, в якій зокрема, зазначено, що Публічне акціонерне товариство «НАК «Нафтогаз України» є енергопостачальною компанією, а природний газ є енергетичним ресурсом.

Отже, у спірних правовідносинах позивач є енергопостачальною організацією.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (тут і далі в редакції, чинній на момент набрання чинності Закону від 13.01.2015 № 85-VIII) житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Виконавцем є суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, а виробником - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 13 названого Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Згідно з ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Відповідно до пункту 3.2.158 статуту Приватного акціонерного товариства «Бетонмаш» (у редакції затвердженої 25.04.2013, яка діяла на час спірних правовідносин), встановлено, що одним із видів діяльності відповідача є: постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря. Цей вид діяльності згідно КВЕД ДК 009:2010 включає виробництво, збирання та розподілення пари, гарячої води для центрального опалення, виробництва енергії та інших цілей. Крім того, відповідно до пункту 3.2.395 статуту Приватного акціонерного товариства «Бетонмаш» одним із видів діяльності відповідача є постачання електричної та теплової енергії, надання послуг зв`язку телекомунікаційних послуг, водопостачання та водовідведення (у т. ч. централізоване). Для виробництва та постачання теплової енергії ПрАТ «Бетонмаш» має відповідні потужності - котельню № 2 (копія інвентаризаційної картки додається), яка здійснює виробництво теплової енергії виключно для опалення житлових будинків населення.

З наявного у матеріалах справи рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 17.06.2009 №380 вбачається, що органом місцевого самоврядування погоджені тарифи на послуги з теплопостачання та забезпечення гарячим водопостачанням, що надаються Закритим акціонерним товариством «Бетонмаш» населенню згідно з додатком №1,2. (а.с. 131,132 зворотній бік)

Рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 06.01.2016 №2 встановлені тарифи на послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, що надаються Приватним акціонерним товариством «Бетонмаш» населенню згідно з додатком №1,2; вирішено вважати таким, що втратило чинність рішення виконкому Слов`янської міської ради від 17.06.2009 №380. (а.с. 133,134,135)

Тобто, з наведеного вбачається, що відповідач є виробником/виконавцем житлово-комунальних послуг.

Відповідно до змісту договору №1341/15-ТЕ/12-9775-6 від 22.12.2014 газ, що продається за цим договором використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що правовідносини які склались між позивачем та відповідачем по договору стосуються споживання енергетичних ресурсів підприємством виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг, що надавав такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Таким чином, з урахуванням того, що відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг, діяльність та потужності якого спрямовані на надання/вироблення відповідних послуг на території проведення антитерористичної операції, приймаючи до уваги, що Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є постачальником енергоресурсу, положення ч.2 ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 розповсюджують свою дію на правовідносини сторін, які виникли внаслідок невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу №1341/15-ТЕ/12-9775-6 від 29.12.2014.

Враховуючи, що встановлений законодавцем мораторій на вимоги позивача до відповідача щодо спірної суми пені за своєю сутністю є компенсаційним засобом держави для виробників/виконавців житлово-комунальних послуг, так само як і ст. 8 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" запроваджено мораторій на вимоги щодо нарахування та стягнення пені зі споживачів за прострочення платежів за житлово-комунальні послуги (у тому числі з газопостачання).

Тією мірою, якою виконавці/виробники житлово-комунальних послуг обмежені законодавчо у нарахуванні пені по відношенню до споживачів таких послуг, які знаходяться на території проведення антитерористичної операції, держава пропорційно та з урахуванням забезпечення суспільного інтересу відносно обставин, які в силу ст. 2, 17 Конституції України відносяться до виключної сфери компетенції/відповідальності держави (проведення АТО), позивач, який перебуває під державним управлінням, також обмежений в цьому праві відносно виробників/виконавців житлово-комунальних послуг на території проведення антитерористичної операції (зокрема відповідача), що в повній мірі відповідає критеріям правомірного втручання в право мирного володіння у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені за період з 17.03.2015 по 25.03.2015 у сумі 641,27 та за період 15.04.2015 по 21.04.2015 у сумі 506,43 грн, враховуючи поширення на спірні правовідносини, пов`язані із стягненням пені, мораторію, встановленого частиною другою статті 2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси».

За таких обставин нарахування пені за вищевикладених умов не має здійснюватися з 07.02.2015 на підставі наведених вимог закону.

Також, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 57,38 грн.: за період з 17.03.2015 по 25.03.2015 у сумі 32,06 грн (база нарахування 43345,00 грн); за період з 15.04.2015 по 17.09.2015 у сумі 20,43 грн (база нарахування 49725,00 грн); за період з 20.04.2015 по 21.04.2015 у сумі 4,89 грн (база нарахування 29725,00).

Стаття 625 Цивільного кодексу України не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних здійснений позивачем, суд визнає його арифметично вірним.

Судом встановлено, що відповідач у відзиві на позовну заяву визнає позовні вимоги в частині 3% річних у сумі 57,38 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Дослідивши зміст заяви відповідача про визнання позову та встановивши дійсні правовідносини між сторонами, судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, відзив підписаний генеральним директором відповідача.

Частиною 4 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За таких обставин, суд приймає заяву відповідача про визнання позову.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.129 Конституції України та ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно ст.ст.73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 130, 191, 231, 234, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р I Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Бетонмаш» (84105, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Солоділова, будинок 1, , з будь якого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м.Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, ) 3 % річних у сумі 57 (п`ятдесят сім) грн 38 коп; судовий збір у розмірі 91 (дев`яносто одна) грн. 46 коп.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Донецької області набирає законної сили за правилами, встановленими статтею 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому главою 1 розділу ІV Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 13.05.2019 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення. Повний текст рішення буде складено та підписано протягом 10 днів.

Рішення складено та підписано 20 травня 2019 року.

Суддя Д.М. Огороднік