ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
"16" травня 2019 р. Cправа № 902/273/19

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.
за участю секретаря судового засідання Німенко О.І.,

представників:

позивача: Ільчика О.В.,

у відсутності представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом: Міністерства оборони України (пр-т Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168)

до: фізичної особи-підприємця Золіна Олександра Івановича ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 5 997 грн 20 коп.,

В С Т А Н О В И В :

02 квітня 2019 року до Господарського суду Вінницької області надійшов позов Міністерства оборони України (позивач) до фізичної особи-підприємця Золіна Олександра Івановича (відповідач) про стягнення 5 997 грн 20 коп. пені за прострочення постачання продукції за договором про закупівлю послуг за державні кошти № 342/4/6/18/16 від 14 березня 2018 року.

В якості підстав заявлених позовних вимог позивач посилається на укладення з відповідачем договору про закупівлю послуг за державні кошти № 342/4/6/18/16 від 14 березня 2018 року, відповідно до умов якого фізичною особою - підприємцем Золіним Олександром Івановичем (постачальник) у 2018 році поставлено Міністерству оборони України (замовник) підіймально-транспортувальне обладнання (42410000-3): лот № 1 - (42418000-9) машини та механізми для підіймання, переміщення, завантаження чи розвантаження (універсальні багатообертові кріплення УМК-1КМ 05.Е12.132.000 (без стяжних сцепних пристроїв 10х13та строп ВЦ 3,15/4000), або еквівалент), (продукцію) в кількості 517 комплектів на загальну суму 2 998 600 грн 00 коп.

Однак, за твердженнями позивача, зазначена вище продукція поставлена постачальником з порушенням строків поставки на 2 дні, а саме 01 серпня 2018 року, що є підставою для стягнення з нього 5 997 грн 20 коп. пені за прострочення постачання продукції за вказаним договором.

З огляду на вказане, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 5997 грн 20 коп. пені за прострочення постачання продукції.

Ухвалою суду від 03 квітня 2019 року за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 902/273/19 в порядку спрощеного позовного провадження та призначено її до розгляду по суті на 23 квітня 2019 року.

23 квітня 2019 року на адресу суду від фізичної особи-підприємця Золіна Олександра Івановича надійшов відзив на позовну заяву б/н від 12 квітня 2019 року, в якому відповідач просить суд в задоволенні позову відмовити повністю.

23 квітня 2019 року в судовому засіданні оголошено перерву до 10 травня 2019 року.

02 травня 2019 року до суду від Міністерством оборони України надійшла відповідь на відзив вих. № 614 від 30 квітня 2019 року, в якій позивач зазначає, що заявлені ним вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню судом.

10 травня 2019 року до суду від відповідача надійшло клопотання б/н від 10 травня 2019 року про оголошення перерви в судовому засіданні в межах строку визначеного ГПК України для надання йому можливості укласти договір з адвокатом на представництво інтересів в суді.

В судовому засіданні від 10 травня 2019 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені в позовній заяві та відповіді на відзив.

Натомість представник відповідача не з`явився, не зважаючи на те, що про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

За результатами проведеного судового засідання від 10 травня 2019 року судом задоволено вищевказане клопотання відповідача та оголошено перерву в судовому засіданні до 16 травня 2019 року.

Під час судового засідання від 16 травня 2016 року процесуальна позиція позивача залишилася незмінною, його представник наполягав на задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач в судові засідання з розгляду справи по суті свого повноважного представника не направив, водночас матеріали господарської справи містять відзив (а.с.52-52) та письмові пояснення (а.с.71-75), відповідно до яких він категорично заперечує щодо поданого позову та зазначив, що договірні зобов`язання ним були виконані вчасно, а продукція відповідно до договору була доставлена в обумовлене місце та строки. Дані обставини підтверджують відповідні акти приймання-передачі №287 від 26 і 27 липня 2018 року.

Окрім того, на його думку, не надання постачальником за 10 днів до кінцевого терміну поставки продукції на адресу Військового представництва Міноборони розрахунково-калькуляційних матеріалів на підтвердження понесених фактичних витрат може мати наслідком лише затримку у оплаті і жодним чином не може впливати на обов`язок замовника прийняти продукцію.

Також, посилаючись на положення Закону України "Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні" і на Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, відповідач зазначив, що акт та видаткова накладна № 0001 як первинні бухгалтерські документи створені 01 серпня 20118 року, однак це жодним чином не свідчить, що ця господарська операція відбулася саме 01 серпня 2018 року, адже вказані вище нормативно-правові акти не прив`язують момент складання первинних документів до моменту здійснення господарської операції. Додатково, на думку відповідача, на те, що господарська операція відбулася саме 26.07.2018 року вказує відмітка штампу на видатковій накладній №0001, проставлена замовником "Зарегистрировано в журнале приходных документов, статья № 287 от 26.07.2018 г.".

Окремо відповідач звернув увагу, що навіть якщо і керуватися лише інформацією щодо господарської операції, яка міститься у акті №287 від 01 серпня 2018 року, то з нього вбачається, що початком приймання продукції зазначено дату 26 липня 2018 року, а датою закінчення 01 серпня 2018 року. Отже, на переконання відповідача, позивач визнає, що не уся продукція поставлена з порушенням терміну, визначеного Договором. При цьому з доказів, що містяться в матеріалах справи не можливо встановити, яка кількість продукції поставлена в термін до 30.07.2018 року, а яка з його порушенням.

Таким чином, підсумовуючи свою процесуальну позицію, представник відповідача просив відмови в задоволенні позову повністю.

Надаючи заперечення щодо письмових пояснень відповідача, позивач в судовому засіданні не погодився із такими доводами та підкреслив, що без надання відповідачем розрахунково-калькуляційних матеріалів не можливо було перевірити та встановити ціну договору, що є істотною умовою, а без погодження ціни з боку Військового представництва фактично не можна було завершити оформлення господарської операції. Відтак, оскільки відповідач прострочив подання відповідних документів, відбулося з цих причин також і прострочення поставки продукції. Представник позивача також зазначив, що жодних договорів зберігання продукції між сторонами не укладалося, тому надані відповідачем акти прийняття-передачі на тимчасове зберігання військового майна №287 від 26 та 27 липня 2018 року не свідчать по належне виконання постачальником своїх зобов`язань у визначений в Договорі строк.

Заслухавши пояснення учасників процесу, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд встановив таке.

14 березня 2018 року між Міністерством оборони України (замовник) та фізичною особою-підприємцем Золіним Олександром Івановичем (постачальник, виконавець) укладено договір №342/4/6/18/16 (Договір) про закупівлю послуг за державні кошти (а.с.10-17).

Відповідно до п.1.1 Договору постачальник зобов`язується у 2018 році поставити замовникові підйомно-транспортувальне обладнання (42410000-3): лот №1 (42418000-9) машини та механізми для підіймання, переміщення, завантаження чи розвантаження (універсальні багатообертові кріплення УМК-1КМ 05.Е12.132.000 (без стяжних цепних пристроїв 10х13 та строп ВЦ 3.15/4000), або еквівалент), за номенклатурою, у кількості, в терміни та за цінами, які зазначені у специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору (Додаток №1), а замовник прийняти та оплатити таку продукцію.

Положеннями вказаного Договору також передбачено умови: про якість товарів, робіт чи послуг; про ціну; про порядок здійснення оплати; про поставку продукції; про права та обов`язки сторін; про відповідальність сторін; про обставини непереборної сили; про вирішення спорів; про строк дії договору, а також про інші мови. При цьому до Договору сторонами підписано 4 додатки, які є його невід`ємними частинами (а.с.18-20).

На виконання умов Договору на підставі вимоги про оплату №342/4/455 від 23 серпня 2018 року (а.с.25) Міністерством оборони України перераховано на користь позивача 2 998 600 грн.

Відповідність поставленої продукції вимогам Договору щодо якості підтверджена посвідченнями №94 від 04 липня 2018 року, №100 від 19 липня 2018 року, №101 від 19 липня 2018 року, №110 від 27 липня 2018 року, № 111 від 27 липня 2018 року (а.с.32-36), виданими 4277 Військовим представництвом Міністерства оборони України.

В матеріалах господарської справи також містяться: висновок 4277 Військового представництва Міністерства оборони України №860 від 01 серпня 2018 року (а.с.27-30) про підтвердження витрат на суму, яка не перевищує 2 998 600 грн; видаткова накладна №0001 від 06 серпня 2018 року (а.с.26); акт приймання-передачі військового майна №287 від 01 серпня 2018 року (а.с.23, 23 на звороті); претензійне листування між сторонами щодо нарахування пені за прострочення поставки продукції (а.с.21, 22).

Окрім того, відповідачем також надано у справу акти прийняття-передачі на тимчасове зберігання військового майна №287 від 26 та 27 липня 2018 року (а.с.53-54).

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача, а також щодо оцінки наявних у справі доказів, суд виходив із такого.

Надаючи правову кваліфікацію договору №342/4/6/18/16 від 14 березня 2018 року, укладеного між сторонами, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою цей договір має усі ознаки договору поставки.

У свою чергу правовідносини поставки врегульовані положеннями параграфу 1 глави 30 Господарського кодексу України (ГК України), а також ст.712 Цивільного кодексу України (ЦК України). Так, відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Частиною 6 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно із частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного кодексу визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З матеріалів господарської справи вбачається, що спір між сторонами у справі виник саме у зв`язку з виконанням відповідачем як постачальником зобов`язань щодо поставки товару позивачу як замовнику у визначений в специфікації (додаток 1 до Договору) строк, а саме до 30.07.2018 року. Натомість жодних спірних питань щодо комплектності та якості товару між сторонами не виникало.

Відтак, на думку суду, оцінці підлягають дії сторін відносно виконання умов укладеного договору в частині моменту та строків поставки товару. При цьому до предмету доказування належать докази, які підтверджують чи спростовують наведені обставини щодо прострочення поставки товару.

Як встановлено з умов п.5.1 Договору та зі специфікації (Додаток 1), датою поставки продукції є 30 липня 2018 року. Оскільки прийменник "до" із календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 803/350/17 та у справі № 815/4720/16, від 13.06.2018 у справі № 815/1298/17, від 14.08.2018 у справі № 803/1387/17, від 28.08.2018 у справі № 814/4170/15, 08.10.2018 у справі № 927/490/18), то продукція, яка є предметом договору №342/4/6/18/16 від 14 березня 2018 року, мала бути поставлена ФОП Золіним О.І. до 30 липня 2018 року включно. З огляду на що, суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що 30 липня 2018 року є днем прострочення виконання зобов`язань з поставки товару.

Окрім того, аналіз умов розділу V Договору «Поставка продукції» також вказує, що місцем поставки (передачі) продукції є військова частина НОМЕР_1 (с. Дубіївка, Черкаської обл., в/м №1), яка є вантажоодержувачем.

Як встановлено судом, в матеріалах господарської справи містяться акти на підтвердження приймання військового майна. Так, позивачем надано акт приймання-передачі військового майна №287 від 01 серпня 2018 року на загальну кількість 517 одиниць продукції, а відповідачем надано два акти приймання-передачі №287 на тимчасове зберігання військового майна на 217 та 300 одиниць продукції відповідно, що в загальній сукупності становить теж 517 одиниць. При цьому як акт позивача, так і акт відповідача містять інформацію про надходження продукції (початок приймання продукції) 26 липня 2018 року.

Досліджуючи інформацію, що відображена у вказаних актах, з урахування положень проаналізованого вище чинного законодавства, суд прийшов дійшов висновку, що як за актом №287 від 01 серпня 2018 року, так і за актами приймання-передачі №287 на тимчасове зберігання військового майна продукція фактично була доставлена виконавцем у військову частину НОМЕР_1 вантаженим автомобілем "МАН" з державними номерними знаками автомобіля і причепів: НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 . При цьому, як стверджують надані позивачем акти, продукція у загальній кількості 517 одиниць була прийнята повноважними особами військової частини НОМЕР_1 упродовж 26-27 липня 2018 року.

Вказані обставини щодо прийняття майна військовою частиною НОМЕР_1 цілком узгоджуються із ч. 6 ст. 267 ГК України, відповідно до якої договором може бути передбачено відвантаження товарів вантажовідправником (виготовлювачем), що не є постачальником, та одержання товарів вантажоодержувачем, що не є покупцем, а також оплата товарів платником, що не є покупцем.

Оскільки відповідно до умов п.5.1 Договору сторони обумовили місце поставки та суб`єкта одержання продукції вантажоодержувача, яким є військова частина НОМЕР_1 (с. Дубіївка, Черкаська область в/м №1), позивачем на відповідних правових підставах на виконання умов Договору було доставлено військову продукцію. При цьому вказівка в самих актах, які надав відповідач, що військове майно передано на тимчасове зберігання, ні у якому разі не спростовує самого факту поставки майна у належне місце і належному отримумвачу, як то обумовили сторони в Договору.

З огляду на зазначене, твердження представника позивача про відсутність між сторонами правовідносин тимчасового зберігання до уваги не беруться і значення для встановлення об`єктивах обставин не мають.

Що стосується строку виконання зобов`язань з поставки, то матеріали справи у своїй сукупності також стверджуються, що вона була виконана вчасно. Так, і акт, наданий позивачем, і акти, надані відповідачем, вказують на надходження усієї продукції у період 26-27 липня 2018 року.

Аналізуючи дії сторін зобов`язання у контексті вимог чинного законодавства, суд узяв до уваги таке.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві. (ст. 664 Цивільного кодексу України)

Як стверджуються матеріали справи, виконуючи умови Договору, відповідач вручив товар вантажоодержувачу у належному місці, при цьому у термін до 30 липня 2018 року. Відтак обов`язок з передачі товару ним виконано, що узгоджується з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 664 ЦК України та ч. 6 ст. 267 ГК України. При цьому умовами Договору інший момент виконання зобов`язань доставити товар не обумовлений.

Більше того, відповідно до п.5.4 Договору постачальник зобов`язаний поставити продукцію замовнику на умовах DDP відповідно до міжнародних правил з тлумачення термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року.

У свою чергу відповідно до Правил ICC для використання торгівельних термінів в національній та міжнародній торгівлі (Інкотермс 2010) (Delivered Duty Paid DDP) "Поставка з оплатою мита", означає, що продавець вважається тим, хто виконав свої обов`язки з моменту надання товару в узгодженому пункті в країні ввезення. Продавець несе всі ризики і витрати, пов`язані з ввезенням товару, включаючи оплату податків, мита та інших зборів, які справляються при ввезенні товарів.

Таким чином, з аналізу положень викладених вище нормативно-правових актів та міжнародних правил, розповсюдження яких на спірні правовідносини сторони погодили у Договорі, відповідач виконав свій обов`язок з поставки товарів в момент вручення продукції повноважним особам військової частини НОМЕР_1 (вантажоодержувач) протягом 26-27 липня 2018 року, чим виконав зобов`язання поставити продукцію у термін до 30 липня 2018 року.

Що стосується оформлення первинної документації, то, на думку суду, слушними є доводи відповідача, що приписи Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24 травня 1995 року не прив`язують момент складення первинних документів до моменту господарської операції, відтак оформлення видаткової накладної №0001 та акту приймання-передачі №287 від 01 серпня 2018 року жодним чином не заперечують факт господарської операції з поставки продукції протягом 26-27 липня 2018 року.

Більше того, посилання представника Міністерства оборони на те, що зобов`язання з поставки не вважалися виконаними з боку відповідача допоки не було визначено ціну на підставі розрахунково-калькуляційних матеріалів, які було подано із запізненням, та не підписано акту відповідно до Додатку 4 Договору, оцінюють судом критично, оскільки неподання відповідно до п. 3.7 Договору виконавцем замовнику за 10 днів до кінцевого терміну поставки розрахунково-калькуляційних матеріалів жодним чином за змістом Договору не ставиться у будь-яку залежність із самою поставкою та її строками, натомість це два незалежні та самостійні процеси.

Крім того, відповідальності за таку затримку Договором не передбачено. Тому результатом такої затримки може бути лише негативний наслідок для виконавця у вигляді затримки остаточних розрахунків.

Також п.6.3.1 Договору, який зобов`язує постачальника забезпечити поставку продукції у строки, встановлені цим Договором, кореспондується із п.6.1.2 Договору, який передбачає обов`язок замовника прийняти продукцію згідно з актом приймання-передачі. Відтак, доводи позивача, що продукція могла бути і була прийнята лише після погодження ціни 01 серпня 2018 року не є, на переконання суду, обґрунтованими, адже ціна та строки поставки як самостійні істотні умови в даному Договорі не перебувають у причинно-наслідковому взаємозв`язку.

З огляду на усе вищевикладене, враховуючи, що під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження порушення відповідачем строків поставки продукції відповідно до умов договору № 342/4/6/18/16 про закупівлю послуг за державні кошти, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

За змістом ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Виходячи із оцінки наявних у справі доказів на предмет їх належності, допустимості, достовірності, достатності, а також із дослідження кожного із них окремо та у сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного з`ясування обставин справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Слід звернути увагу, що при прийнятті рішення суд керувався таким.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що законним є рішення, ухвалене господарським судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Згідно із ч. 4 ст. 4 ГПК України суд, зокрема, застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як визначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України", яке 10.05.2011 року набрало статусу остаточного, одним із критеріїв обґрунтованості судового рішення є те, щоб продемонструвати сторонами, що вони почуті.

В рішеннях Європейського суду з прав людини наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" від 26.10.1984 року та рішення у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" від 28.10.1998 року).

З огляду на те, що судом детально досліджено усі наявні у справі матеріали, розглянуто та заслухано доводи усіх учасників процесу та не залишено поза увагою жодний їхній аргумент, у суду наявні правові підстави вважати прийняте рішення законним та обґрунтованим, з огляду на що у сторін не повинно виникнути сумнівів, що вони почуті.

Таким чином, рішення господарського суду відповідає завданням господарського судочинства, що цілком узгоджується із положеннями ст. 2 та ч. 3 ст. 236 ГПК України.

Що стосується розподілу судових витрат, то в силу положень ст. 129 ГПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати несе позивач.

Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 221, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову Міністерства оборони України про стягнення з Фізичної особи-підприємця Золіна Олександра Івановича 5 997 грн 20 коп. пені відмовити повністю.

2. Згідно з приписами ч.1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 21 травня 2019 р.

Суддя А.А. Тварковський

віддрук. 3 прим.:
1 - до справи
2 - позивачу - пр-т Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168;
3 - відповідачу - м. Калинівка-4, буд. 20, кв. 16, Вінницька область, 22400.