ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"06" травня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/195/18
Господарський суд Одеської області у складі:

судді Цісельського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Бачур А.В.,

за участю представників:

позивача: адвокат Вороб`єв А.В.

відповідача: адвокат Носенко І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №916/195/18

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ"(кімната 406, вул. Велика Васильківська, буд. 13/1, м. Київ, 01004)

до відповідача: Фірми "ДАВОС" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (вул. Хімічна, буд. 1/23, м. Одеса, 65031)

про стягнення заборгованості у розмірі 2 773 006,27 грн.

ВСТАНОВИВ:

ОБСТАВИНИ СПРАВИ: 05.02.2018р. із позовною заявою до Господарського суду звернулось товариство з обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ" (надалі - ТОВ "ВІМЕКСІМ") в якій просить стягнути з Фірми "ДАВОС" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (надалі - Фірма "ДАВОС" ТОВ) заборгованість за договором про надання поворотної фінансової допомоги від 13.10.2016р. № ПФД13/10-2016-01Д у розмірі 2 228 666, 67 грн., пеню у розмірі 282 094, 27 грн., інфляційні у розмірі 208 391,37 грн., проценти річних у розмірі 53 854, 36 грн.

06.02.2018р. ухвалою Господарського суду позовну заяву (вх.№206/18 від 05.02.2018 р.) було залишено без руху та зобов`язано ТОВ "ВІМЕКСІМ" надати суду у десятиденний строк з дня отримання ухвали суду, заяву про усунення недоліків, встановлених при поданні позовної заяви.

08.02.2018р. від позивача надійшла заява (вх.№ 2767/18) про усунення недоліків, разом з якою відповідач надав суду докази усунення недоліків, що спричинили залишення позовної заяви без руху.

14.02.2018р. ухвалою Господарського суду Одеської області позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №916/195/18, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначене на 06.03.2018р.

Разом із позовною заявою позивач надав до суду заяву про забезпечення позову (вх.№2-179/18 від 05.02.2018 р), в якій він просить суд накласти арешт на грошові кошти в межах ціни позову - 2 773 006,24грн.; накласти арешт на все рухоме і нерухоме майно Фірми "ДАВОС" ТОВ, яке належить останньому на праві власності; заборонити Фірми "ДАВОС" ТОВ приймати рішення про схвалення правочинів, виконання яких може привести до відчуження прямо або опосередковано нерухомого майна, що належить Фірми "ДАВОС" ТОВ (але не виключено) - частка 6/100 у праві приватної власності на комплекс будівель та споруд загальною площею 5489,6 м2, за адресою: Одеська обл., Кілійський р., м. Кілія, вулиця Железнякова, 4; реєстраційний номер майна: 19841462; заборонити Фірмі "ДАВОС" ТОВ здійснювати будь-які правочини, пов`язані з відчуженням або можливим відчуженням прямо або опосередковано (у т.ч. позика, позичка, іпотека та інша форма забезпечення, поруки, обтяжень правами третіх осіб) належного йому нерухомого майна, а саме (але не виключено) частку 6/100 у праві приватної власності на комплекс будівель та споруд загальною площею 5489,6 м2, за адресою: Одеська обл., Кілійський р., м. Кілія, вулиця Железнякова, 4; реєстраційний номер майна: 19841462; заборонити державному реєстратору та/або нотаріусу здійснювати будь-які дії з реєстрації переходу, обмеження (обтяження) права на нерухоме майно, але не виключено: частка 6/100 у праві приватної власності на комплекс будівель та споруд загальною площею 5489,6 м2, за адресою: Одеська обл., Кілійський р., м. Кілія, вулиця Железнякова, 4; реєстраційний номер майна: 19841462, (зокрема, реєстрацію переходу права власності, іпотеку, оренду та інших правочинів направлених на відчуження майна або його обтяження права третіх осіб), що належить Фірмі "ДАВОС".

Заява мотивована тим, що невжиття вказаних заходів може унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову. Оскільки, предметом спору є стягнення коштів у розмірі 2 228 666,67 грн., а обрані позивачем заходи забезпечення позову, на думку позивача, направлені на збереження балансу інтересів учасників спірних правовідносин.

Судом досліджено надані позивачем до заяви докази, а саме: Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, з якої вбачається, що відповідачу на праві власності належить частка 6/100 у праві приватної власності на комплекс будівель та споруд загальною площею 5489,6 м2, за адресою: Одеська обл., Кілійський р., м. Кілія, вулиця Железнякова, 4; реєстраційний номер майна: 19841462; Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.02.2018р. заяву ТОВ "ВІМЕКСІМ" про забезпечення позову було задоволено частково, був накладений арешт на грошові кошти фірми "ДАВОС"ТОВ в межах ціни позову - 2 773 006,24 грн. до вирішення спору по суті.

Позивач заявлений позов обґрунтовує наступним.

13.10.2016р. між Позивачем (позикодавець) та Відповідачем (позичальник) був укладений договір про надання поворотної фінансової допомоги №ПФД 13/10-2016-01Д.

На умовах зазначеного договору Позивач прийняв на себе зобов`язання надати поворотну фінансову допомогу на користь Відповідача, а Відповідач прийняв на себе зобов`язання повернути отримані грошові кошти, у строк та на умовах, передбачених Договором.

На виконання Договору Позивачем були перераховані грошові кошти у загальному розмірі 6 580 400,00 грн., що підтверджується: платіжним дорученням від 13.10.2016р. №9296 на суму 600 000,00 грн.; платіжним дорученням від 27.10.2016р. №375 на суму 200 000,00 грн.; платіжним дорученням від 28.10.2016р. №394 на суму 200 000,00 грн.; платіжним дорученням від 15.11.2016р. №501 на суму 100 000,00 грн.; платіжним дорученням від 30.11.2016р. №598 на суму 150 000,00 грн.; платіжним дорученням від 08.12.2016р. №683 на суму 500 000,00 грн.; платіжним дорученням від 19.12.2016р. №760 на суму 1 460 000,00 грн.; платіжним дорученням від 20.12.2016р. №763 на суму 570 400,00 грн.; платіжним дорученням від 11.01.2017р. №864 на суму 300 000,00 грн.; платіжним дорученням від 19.01.2017р. №913 на суму 1 365 000,00 грн.; платіжним дорученням від 31.01.2017р. №957 на суму 100 000,00 грн.; платіжним дорученням від 14.02.2017р. №1017 на суму 100 000,00 грн.; платіжним дорученням від 22.02.2017р. №1067 на суму 60 000,00 грн.; платіжним дорученням від 23.02.2017р. №51073 на суму 60 000,00 грн.; платіжним дорученням від 27.02.2017р. №1085 на суму 62 000,00 грн.; платіжним дорученням від 03.03.2017р. №1136 на суму 150 000,00 грн.; платіжним дорученням від 10.03.2017р. №1181 на суму 500 000,00 грн.; платіжним дорученням від 21.06.2017р. №1639 на суму 103 000,00 грн.

Позивач вказує, що кінцева дата повернення фінансової допомоги, відповідно до п. 2.4 Договору, становить 12.04.2017р.

Позивач зазначає, що Відповідачем було частково виконано договірне зобов`язання щодо повернення коштів.

Так, Відповідачем на користь Позивача були повернути грошові кошти в розмірі 4 351 733,33 грн., що підтверджується: платіжним дорученням від 06.09.2017р. №1371 на суму 144 333,33 грн.; платіжним дорученням від 29.08.2017р. №1346 на суму 480 000,00 грн.; платіжним дорученням від 30.08.2017р. №1357 на суму 350 000,00 грн.; платіжним дорученням від 30.01.2017 №1103 на суму 600 000,00 грн.; платіжним дорученням від 24.01.2017р. №1099 на суму 700 000,00 грн.; платіжним дорученням від 04.01.2017р. №1 на суму 730 400,00 грн.; платіжним дорученням від 04.01.2017р. №2 на суму 47 000,00 грн.; платіжним дорученням від 29.12.2016р. №1061 на суму 1 000 000,00 грн.; платіжним дорученням від 29.12.2016р. №1063 на суму 300 000,00 грн.;

При цьому, Позивач звертає увагу суду на те, що грошові кошти в сумі 144 333,33 грн., отримані 05.09.2017р. від Відповідача за платіжним дорученням №1371, були зараховані в рахунок погашення заборгованості за платежем Позивача від 21.06.2017р. у сумі 103 000,00 грн.

Як зазначає Позивач, кінцева дата виконання Відповідачем зобов`язання щодо повернення суми отриманих грошових коштів становить 12.04.2017р., на момент подання позовної заяви сума боргу за тілом позики складає 2 228 666,67 грн.

Як зазначалось вище, Позивач своє зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі та надав Відповідачу поворотну фінансову допомогу на умовах, передбачених Договором.

В свою чергу, Відповідач не виконав своє зобов`язання за Договором і не повернув грошові кошти у строк, передбачений Договором. Станом на 05.01.2018р. заборгованість Відповідача, у розмірі отриманих коштів складає 2 228 666,67 грн.

Як вказує Позивач, п. 4.2 Договору встановлена договірна відповідальність Відповідача, а саме, за порушення строків повернення фінансової допомоги Відповідач сплачує на користь Позивача пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Отже, Позивач зазначає, що Відповідач не виконав покладений на нього обов`язок щодо повернення до 12.04.2017р. включно, запозичених грошових коштів, а відтак сума, що підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача за його розрахунком становить 2 773 006,24грн. та складається з суми основного боргу 2 228 666,67 грн., інфляційних нарахувань 208391,37грн., процентів річних від простроченої суми 53854,36грн., пені за несвоєчасне виконання зобов`язань 282094,24грн.

12.03.2018р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 5750/18), в якому відповідач проти позову заперечує, обґрунтовуючи свою правову позицію наступним.

Як зазначає відповідач, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання Фірмою "ДАВОС" ТОВ своїх грошових зобов`язань по договору про надання поворотної фінансової допомоги №ПФД13/10-2016-01Д від 13.10.2016р. та наявність у Фірми "ДАВОС" ТОВ заборгованості перед позивачем по договору про надання поворотної фінансової допомоги № ПФД13/10-2016-01Д від 13.10.2016р. у розмірі 2 228 666,67 грн.

У позові ТОВ "ВІМЕКСІМ" нараховано пені - 282 094,24 грн., інфляційні нарахування - 208 391,37 грн., проценти річних - 53 854,36 грн. При цьому відповідач зазначає, що розрахунки штрафних санкцій проводяться позивачем починаючи з 13.04.2017р. з посиланням на п.п. 2.4 та п.п. 3.1 договору про надання поворотної фінансової допомоги №ПФД13/10-2016-01Д від 13.10.2016р., відповідно до яких поворотна фінансова допомога надається у строк до 12.04.2017р.

Однак, як вказує відповідач, позивачем, на його думку, навмисно не було повідомлено суд про наявність додаткової угоди №1 від 01.04.2017р. до договору про надання поворотної фінансової допомоги № ПФД 13/10-2016-01Д від 13.10.2016р., відповідно до п. 1 якої змінено п. 3.1. договору та викладено його в наступній редакції: "Поворотна фінансова допомога підлягає поверненню за вимогою Позикодавця в строк не пізніше 31.12.2017р."

З урахуванням зазначеного, відповідач зазначає, що позивачем невірно зазначено період за який ним розраховані інфляційні, річні та штрафні санкції.

Крім того, Відповідач зазначає, що відповідно до умов договору про надання поворотної фінансової допомоги №ПФД13/10-2016-01Д від 13.10.2016р. передбачено порядок досудового урегулювання спору між сторонами шляхом переговорів.

Однак, в порушення п. 5.1 Договору Позивач без вирішення спору між сторонами шляхом переговорів звернулось зразу до суду.

Відповідач також зауважує, що позивачем у позовної заяві не зазначено та не надано доказів пред`явлення вимоги Фірмі "ДАВОС" ТОВ про повернення поворотної фінансової допомоги по договору про надання поворотної фінансової допомоги № ПФД 13/10-2016-01Д від 13.10.2016р. З урахуванням наведеного, відповідач зазначає, що позивачем передчасно пред`явлено позов до Господарського суду.

Крім того, відповідач в якості обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що у позивача перед відповідачем також існує заборгованість за договором транспортно- експедиторського обслуговування №22-15 ТЗО від 22.06.2015р. у розмірі 3 695 209,45 грн.

Відповідач вказує, що заборгованість ТОВ "ВІМЕКСІМ" по договору транспортно-експедиторського обслуговування №22-15 ТЗО від 22.06.2015р. не тільки покриває заборгованість Фірми "ДАВОС" ТОВ по договору про надання поворотної фінансової допомоги №ПФД13/10-2016-01Д від 13.10.2016р., але й після проведення взаємозаліку у ТОВ "ВІМЕКСІМ" буде рахуватись заборгованість перед Фірмою "ДАВОС" ТОВ у розмірі 922 203,22 грн. (без урахування пені та штрафних санкцій).

Підсумовуючи зазначене, з урахуванням наявності у ТОВ "ВІМЕКСІМ" заборгованості перед Фірми "ДАВОС" ТОВ по договору транспортно-експедиторського обслуговування №22-15 ТЗО від 22.06.2015р., можливості проведення взаємозаліку заборгованості, неправильного розрахунку штрафних санкцій, приховування від суду наявності додаткової угоди № 1 від 01.04.2017р. та передчасності звернення до суду без пред`явлення вимоги про повернення грошових коштів, Відповідач вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Також 12.03.2018 р. через канцелярію до суду надійшла зустрічна позовна заява Фірми "ДАВОС" ТОВ (вх.№461/18) до ТОВ "ВІМЕКСІМ" про стягнення заборгованості у розмірі 3 695 159,48 грн. Разом із зустрічною позовною заявою Фірма "ДАВОС" ТОВ подала заяву про вжиття заходів забезпечення позову (вх.№ 2-1513/18 від 12.03.2018 р.).

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги первісного позову ТОВ "ВІМЕКСІМ" ґрунтуються на неналежному виконанні Фірмою "ДАВОС" ТОВ зобов`язань за договором про надання поворотної фінансової допомоги №ПФД13/10-2016-01Д від 13.10.2016р., водночас, вимоги зустрічної позовної заяви Фірми "ДАВОС" ТОВ обґрунтовуються неналежним виконанням ТОВ "ВІМЕКСІМ" зобов`язань за договором транспортно-експедиторського обслуговування № 22-15 ТЭО від 22.06.2015 р.

Отже, суд приходить висновку, що вищезазначене виключає можливість об`єднання зустрічного позову Фірми "ДАВОС" ТОВ в одне провадження із первісним позовом ТОВ "ВІМЕКСІМ", а враховуючи висновок суду про повернення Фірми "ДАВОС" ТОВ зустрічної позовної заяви, суд вважає, що він не може розглядати заяву про вжиття заходів забезпечення позову, а тому вказана заява також підлягає поверненню.

З урахуванням викладеного, ухвалою суду від 15.03.2018р. зустрічну позовну заяву Фірми "ДАВОС" ТОВ разом із заявою про вжиття заходів забезпечення позову було повернуто позивачу з усіма доданими до них документами.

16.03.2018 р. від позивача до суду надійшла відповідь на відзив (вх.№6164/18), в якій позивач зазначив що 12.03.2018р. на його електрону адресу з невстановленого електронного адресу був отриманий документ - відзив на позову заяву, ознайомившись з викладеними у відзиві на позовну заяву фактами, Позивач не погоджується з викладеним та вважає, що відзив на позовну заяву підлягає відхиленню судом, оскільки відзив Відповідача на позовну заяву не відповідає вимогам, встановленими ч. 3, ч. 5, ч. 6, ч. 8 ст. 165 ГПК України, посилання Відповідача на додаткову угоду № 1 до договору про надання поворотної фінансової допомоги від 13.10.2016 №ПФД13/10-201б-01Д на переконання Позивача є недоречним, оскільки, Позивач зазначає, що цю угоду ніколи між сторонами не було укладено.

Окрім того, Відповідачем не дотримано вимоги ч. 5 ст. 91 ГПК України, якою встановлено, що учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Позивач звертає увагу суду, що додаткова угода від 01.04.2017 №1 до договору про надання поворотної фінансової допомоги від 13.10.2016 №ПФД13/10-2016-01Д, на яку посилається Відповідач, не завірена належним чином, також, відсутня інформація про наявність у Відповідача оригіналу доказу.

Крім того, в частині заперечень Відповідача щодо недотримання Позивачем процедури досудового врегулювання спору, як зазначає Позивач, чинним законодавством України не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов`язань контрагентом без попереднього пред`явлення претензії, навіть якщо такий обов`язок прямо передбачений договором. Офіційне тлумачення стосовно питання обов`язковості досудового врегулювання спорів надав Конституційний суд України у справі N 1-2/2002 від 09.07.2002. Так, обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з наведеного вирішення правових спорів у межах досудових процедур, є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Окрім того, глава 5 договору про надання поворотної фінансової допомоги від 13.10.2016 №ПФД13/10- 2016-01Д не містить чітких вказівок на обов`язковість застосування сторонами досудового порядку врегулювання спору, передбаченого ч. 1 ст. 19 ГПК України.

Щодо твердження Відповідача про відсутність переговорів між сторонами, то це не відповідає дійсності, оскільки переговори між сторонами до моменту подання позову були.

Натомість, Відповідач упустив вимоги, встановлені ч. 2 ст. 19 ГПК України, якою встановлено, що особи, які порушили права і законні Інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

Окрім вищенаведеного Позивач також зазначає, що в межах розгляду його позовної заяви суд не зобов`язаний приймати до уваги доводи Відповідача, які не стосуються правовідносин, які виникли з договору про надання поворотної фінансової допомоги від 13.10.2016 №ПФД13/10-2016-01Д та надавати ним правову оцінку. Відповідачем не надані докази на які він посилається. Тому, Позивач вважає, що Відповідач знову порушує принцип неприпустимості зловживання процесуальними правами, а саме робить штучне затягування судового процесу.

16.03.2018р. через канцелярію до суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів (вх.№2-1598/18), в якому позивач просить витребувати у відповідача оригінал додаткової угоди №1 від 01.04.2017р. до договору про надання поворотної фінансової допомоги від 13.10.2016 року №ПФД13/10-2016-01Д, оскільки, за його твердженням, відповідач для затягування розгляду справи надав до матеріалів справи сфальсифікований документ.

Вислухавши в судовому засіданні думку представників сторін, суд ухвалою від 16.03.2018р. задовольнив клопотання позивача частково, та витребував у відповідача оригінал додаткової угоди від 01.04.2017 року № 1 до договору про надання поворотної фінансової допомоги № ПФД13/10-2016-01Д від 13.10.2016 р.

26.03.2018р. від позивача до суду надійшла заява про забезпечення позову (вх.№2-1730/18), в якій він просить суд: накласти арешт на все рухоме майно Фірми "ДАВОС" ТОВ, яке належить останньому на праві власності, у межах суми, що становить 2699978,01 грн.; накласти арешт на нерухоме майно Фірми "ДАВОС" ТОВ, а саме: арешт частки 6/100 у праві приватної власності на комплекс будівель та споруд загальною площею 5489,6 м2, за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вулиця Железнякова, 4; реєстраційний номер майна: 19841462, яке належить відповідачу на праві власності, у межах суми, що становить 2699978,01 грн.; - заборонити Фірми "ДАВОС" ТОВ приймати рішення про схвалення правочинів, виконання яких може призвести до відчуження прямо або опосередковано нерухомого майна (у т.ч. позика, позичка, іпотека та інша форма забезпечення, поруки, обтяжень правами третіх осіб), що належить Фірми "ДАВОС" ТОВ, а саме (але не виключено): частки 6/100 у праві приватної власності на комплекс будівель та споруд загальною площею 5489,6 кв.м., за адресою: Одеська область, Кілійський район, м.Кілія, вулиця Железнякова, 4; реєстраційний номер майна: 19841462; заборонити Фірми "ДАВОС" ТОВ здійснювати будь-які правочини, пов`язані з відчуженням або можливим відчуженням прямо або опосередковано (у т.ч. позика, позичка, іпотека та інша форма забезпечення, поруки, обтяжень правами третіх осіб) належного йому нерухомого майна, а саме (але не виключено): частки 6/100 у праві приватної власності на комплекс будівель та споруд загальною площею 5489,6 м2, за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вулиця Железнякова, 4; реєстраційний номер майна: 19841462; заборонити державному реєстратору та/або нотаріусу здійснювати будь-які дії з реєстрації переходу, обмеження (обтяження) права на нерухоме майно, але не виключено: на частку 6/100 у праві приватної власності на комплекс будівель та споруд загальною площею 5489,6 м2, за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вулиця Железнякова, 4; реєстраційний номер майна: 19841462, (зокрема, реєстрацію переходу права власності, іпотеку, оренду та інших правочинів направлених на відчуження майна або його обтяження права третіх осіб), що належить фірмі "ДАВОС" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (ІКЮО 22471496; 65080, Одеська обл., м. Одеса, вул. Академіка Філатова, буд. 23 "А", кв. 9).

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач посилається на те, що в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову від 14.02.2018р. приватним виконавцем була отримана відповідь ДФС України на запит про номери рахунків, відкритих відповідачем за № від 19.02.2018 з якої вбачається, що грошових коштів на банківських рахунках відповідача значно менше, ніж ціна позову, а тому позивач змушений повторно звертатися до суду із заявою про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 27.03.2018р. заяву позивача про забезпечення позову (вх.№2-1730/18 від 26.03.2018р.) було задоволено частково, накладено арешт на 6/100 частки у праві власності на комплекс будівель та споруд загальною площею 5489,6 м2, за адресою: 68300, Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вулиця Железнякова, 4; реєстраційний номер майна: 19841462, яка належить відповідачу на праві приватної власності, в межах ціни позову у розмірі 2 699 978,21 грн. В задоволені іншої частини заяви суд відмовив.

28.03.2018р. ухвалою Господарського суду Одеської області у зв`язку із тим, що 26.03.2018 р. до суду надійшла апеляційна скарга Фірми "ДАВОС" ТОВ (вх.№367/18) на ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.03.2018 р по справі №916/195/18 про повернення зустрічної позовної заяви, провадження у справі було зупинене.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.03.2018р. апеляційну скаргу Фірми "ДАВОС" ТОВ на ухвалу Господарського суду Одеської області від 14.02.2018р. було задоволено. Ухвалу Господарського суду Одеської області від 14.02.2018 року по справі №916/195/18 було скасовано в частині задоволення заяви ТОВ "ВІМЕКСІМ" про забезпечення позову та прийнято нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні заяви ТОВ "ВІМЕКСІМ" про забезпечення позову. в іншій частині ухвалу Господарського суду від 14.02.2018 р. по справі № 916/195/18 залишено без змін та викладено її резолютивну частину в наступній редакції: відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ" у задоволенні заяви про забезпечення позову по справі № 916/195/18.

16.05.2018р. постановою Одеського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фірми "ДАВОС" ТОВ було залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.03.2018р. залишено без змін.

Не погодившись із постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.05.2018р. Фірма "ДАВОС" ТОВ подала 22.05.2018р. касаційну скаргу до Верховного Суду.

15.06.2018р. ухвалою Верховного Суду Фірмі "ДАВОС" ТОВ було відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі № 916/195/18 за її касаційною скаргою на ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.03.2018р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 16.05.2018р.

20.06.2018р. постановою Одеського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фірми "ДАВОС" ТОВ було залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.03.2018р. про забезпечення позову по справі було залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.08.2018р. провадження у справі було поновлено та її розгляд призначено в підготовчому засіданні.

20.08.2018р. в судовому засіданні позивач надав суду клопотання (вх.№16988/18) в якому просить суд долучити до матеріалів справи банківські виписки по особовим рахункам на підтвердження перерахування поворотної фінансової допомоги відповідачу та надав також додаткові пояснення щодо витребуваних у відповідача документів (вх.№16989/18).

21.08.2018р. від позивача до суду знов надійшла заява про забезпечення позову (вх.№2-4281/18) в якій він просить суд накласти арешт на грошові кошти Фірми "ДАВОС" у формі товариства з обмеженою в межах заявленої ціни позову - 1791196,67 грн., що знаходяться у банківських установах на рахунках, які будуть виявлені в процесі виконання ухвали про забезпечення позову, а у разі недостатності грошових коштів накласти арешт на інше майно, яке буде виявлене у процесі здійснення виконавчого провадження.

Того ж числа, на підставі розпорядження в.о. керівника апарата суду за №421 відповідно до ст.15 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", п. 9 ст. 32 ГПК України, п. 4.2.6. Засад використання автоматизованої системи документообігу в Господарському суді Одеської області, в редакції від 14.06.2018р. (протокол №17-05/2018), у зв`язку з перебуванням судді Петренко Н.Д. у відпустці з 08.08.2018р. по 23.08.2018р. та надходженням по вказаній справі заяви про забезпечення позову за вх. №2-4281/18 від 21.08.2018р., з метою дотримання строків розгляду вказаної заяви відповідно до статті 140 ГПК України було призначено повторний автоматичний розподіл справи №916/195/18.

Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 21.08.2018р. було визначено суддю для розгляду справи № 916/195/18, а саме - суддю Цісельського О.В.

23.08.2018р. ухвалою Господарського суду Одеської області справу №916/195/18 було прийнято до свого провадження суддею Цісельським О.В. зі стадії відкриття провадження у справі.

Крім того, цього ж дня розглянувши заяву позивача про забезпечення позову від 21.08.2018р. ухвалою суду у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову було відмовлено.

28.08.2018р. від позивача надійшла до суду заява про збільшення розміру позовних вимог (вх.№2-4364/18), відповідно до якої позивач збільшив позовні вимоги в частині інфляційних до 297046,43 грн. та нараховані проценти річних до 90856,33грн. в іншій частини сум позовні вимоги залишилися без змін.

29.08.2018р. на адресу Господарського суду Одеської області надійшла заява позивача про забезпечення позову (вх.№2-4357/18), відповідно до якої він просить суд накласти арешт на грошові кошти Фірми "ДАВОС" ТОВ в межах заявленої ціни позову - 1791196,67 грн., що містяться на рахунках відповідача.

В обґрунтування поданої заяви, позивача зазначає, що 26.06.2018р. Постановою Одеського апеляційного господарського суду по справі №916/801/18 було постановлено накласти арешт на 740,230 т ячменю 3-го класу, врожаю 2016 р., що зберігається Фірмою "Давос" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (65080, м. Одеса, вул. Академіка Філатова, буд. 23 "А", кв. 9, ІКЮО 22471496) за адресою: Одеська область, Кілійський р-н, м. Кілія, вул. Железнякова, 4 (на території портопункту "Кілія"), на підставі складської квитанції на зерно від 22.09.2016 р. № 9.

11.07.2018р. під час виконавчих дії приватний виконавець на виконання зазначеної постанови Одеського апеляційного господарського суду встановив відсутність та вивезення майна позивача у невідомому напрямку, а саме: 740,230 т ячменю 3-го класу, врожаю 2016 р за адресою зберігання, вказаної в складської квитанції на зерно від 22.09.2016 р. N 9.

Позивач зазначає, що однією з підстав, окрім відсутності майна, яке вивезено відповідачем у невстановленому напрямку, є факт продажу відповідачем нерухомого майна: комплексу будівель та споруд загальною площею 5489,6 м2, розташованого за адресою: Одеська обл., Кілійський р., м. Кілія, вулиця Железнякова, 4; реєстраційний номер майна: 19841462, яке належить Відповідачу на праві власності.

На підтвердження доказів дій відповідача спрямованих на відчуження вказаного нерухомого майна позивачем надано у вигляді роздруківок з тематичних ресурсів інтернету, що на думку позивача свідчить про наміри відповідача відчужити нерухоме майно, а саме: 19.06.2018р. відповідач розмістив оголошення про продаж вказаного нерухомого майна (зазначений телефон Відповідача та адреса електронної пошти - що збігається з даними, розміщеними Відповідачем у ЄДР, доказ був наданий до позовній заяві №9.5) за адресою: http://buysell.com.ua/obyavlenie/prodazha_sklada_v_portu-c68-1800254.htm І.

14.07.2018р. відповідач розмістив оголошення про продаж вказаного нерухомого майна за адресою:http://realt.aviso.ua/uk/ad-Commercial-Warehouse-Sell-XXcategoryZ26XXofferZlXX idZaefd4cll - cf92-4el0- 842a-3606ebel38dd.

22.08.2018р. відповідач розмістив оголошення про продаж вказаного нерухомого майна https://bazar.ua/kiliya/nedvizhimost/kommercheskaja-nedvizhimost/prodazha-pomescheniy/ prodazha-skladov/ prodazha-zernovogo-sklada-v-kilije-702441.html?from=add.

Також, позивач зазначає, що зазначене майно, вже було накладено арешт.

При цьому, за переконанням позивача вартість такого майна складає 437 470,00 грн., однак матеріали справи не містять доказів, що підтверджують ринкову вартість цього майна.

З врахуванням наведеного, позивач вважає, що відповідач свої дії спрямовує на затягування розгляду справи, намагається здійснити розпродаж та вивезення належного йому майна у невідомому напрямку, а відтак, виконання судового рішення по справі у випадку задоволення позовних вимог буде ускладнено або навпаки не виконане в наслідок відсутності у відповідача коштів, майна.

29.08.2018р. ухвалою суду було призначено судове засідання для розгляду заяви позивача про забезпечення позову (вх.№2-4357/18) на 06.09.2018р.

Суд, дослідивши подану позивачем заяву про забезпечення позову, дійшов висновку що заява обґрунтована та підлягає задоволенню, а тому своєю ухвалою від 06.09.2018р. заяву позивача про забезпечення позову (вх.№2-4357/18) задовольнив, вжив заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в сумі - 1 791 196,67 грн., які містяться на рахунках відповідача та зобов`язати позивача забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення) шляхом внесення на депозитний рахунок Господарського суду Одеської області грошові кошти в розмірі в розмірі 1 791 196,67 грн в строк до 14.09.2018р.

11.09.2018р. позивачем до суду були надані заперечення проти додаткових пояснень відповідача щодо витребування доказів (вх.№18515/18), які судом були долучені до матеріалів справи.

У зв`язку із невиконанням позивачем вимог ухвали Господарського суду Одеської області від 06.09.2018р. в частині внесення на депозитний рахунок Господарського суду суми зустрічного забезпечення, ухвалою суду від 14.09.2018р. ухвалу Господарського суду від 06.09.2018р. про забезпечення позову було скасовано.

24.10.2018р. позивачем суду була надана заява про фальсифікацію доказів (вх.№19433/18), яка судом долучена до матеріалів справи.

24.09.2018р. ухвалою суду підготовче засідання по справі було закрито, справу було призначено до розгляду по суті в судовому засіданні на 11.10.2018р.

27.09.2018р. від відповідача до суду надійшла заява про виправлення описки в судовому рішення (вх.№2-4905/18), в якій відповідач просить суд виправити описку в п.2 резолютивної частини ухвали від 15.03.2018р.

11.10.2018р. ухвалою суду заява відповідача про виправлення описки в судовому рішення (вх. № 2-4905/18) була задоволена описка в ухвалі суду від 15.03.2018р. в частині суми судового збору була виправлена.

11.10.2018р. відповідач подав до Господарського суду зустрічну позовну заяву до ТОВ "ВІМЕКСІМ", в якій просив суд: прийняти зустрічну позовну заяву ТОВ "Давос" від 10.10.2018р. до ТОВ "ВІМЕКСІМ" про визнання укладеної додаткової угоди № 1 від 01.04.2017р. до договору про надання поворотної фінансової допомоги № ПФД13/10-2016-01Д від 13.10.2016р. та об`єднати вимоги за зустрічним позовом ТОВ "Давос" від 10.10.2018р. із первісним позовом ТОВ "ВІМЕКСІМ" по справі № 916/195/18 в одне провадження; зустрічну позовну заяву ТОВ "Давос" від 10.10.2018р. до ТОВ "ВІМЕКСІМ" про визнання укладеної додаткової угоди № 1 від 01.04.2017р. до договору про надання поворотної фінансової допомоги № ПФД13/10-2016-01Д від 13.10.2016р. - задовольнити; визнати укладеною додаткову угоду №1 від 01.04.2017р. до договору про надання поворотної фінансової допомоги № ПФД13/10-2016-01Д від 13.10.2016р.

Ухвалою суду від 11.10.2018р. зустрічна позовна заява (вх.№2391/18) Фірми "ДАВОС" ТОВ до ТОВ "ВІМЕКСІМ" про визнання укладеною додаткової угоди №1 від 01.04.2017р. до договору про надання поворотної фінансової допомоги № ПФД13/10-2016-01Д від 13.10.2016р. була повернута.

12.10.2018р. позивач надав до суду заяву про зловживання відповідачем процесуальними правами (вх.№20869/18), в якій просив суд не залучати до матеріалів справи зустрічну позовну заяву, яка була подана відповідачем 11.10.2018р. та вжити заходи для запобігання зловживання відповідачем процесуальними правами, заходом, який передбачений ст. 135 ГПК України.

Відповідач, не погодившись із рішенням Господарського суду щодо повернення зустрічної позовної заяви, 22.10.2018р. подав до Південно-західного апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду від 11.10.2018р. про повернення зустрічної позовної заяви.

Ухвалою Південно-західного апеляційного суду від 27.112018р. апеляційна скарга Фірми "ДАВОС" ТОВ на ухвалу Господарського суду Одеської області від 11.10.18 у справі № 916/195/18 була залишена без задоволення, а ухвала Господарського суду Одеської області від 11.10.18 р. у справі № 916/195/18 залишена без змін.

Крім того, 27.11.2018р. ухвалою Південно-західного апеляційного суду апеляційна скарга ТОВ "ВІМЕКСІМ" на ухвалу Господарського суду від 06.09.2018р. про вжиття заходів забезпечення позову із застосуванням зустрічного забезпечення була задоволена, п.3 ухвали господарського суду Одеської області від 06.09.2018 року у справі № 916/195/18 про зобов`язання ТОВ "ВІМЕКСІМ" забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення) шляхом внесення на депозитний рахунок Господарського суду Одеської області грошових коштів в розмірі 1 791 196, 67 грн. в строк до 14.09.2018р. було скасовано.

07.12.2018р. Фірма "ДАВОС" ТОВ подала касаційну скаргу на постанову Південно-західного апеляційного суду від 27.11.2018р. та ухвалу Господарського суду Одеської області від 11.10.2018р.

11.02.2019р. позивач надав до Верховного Суду клопотання про застосування заходів процесуального впливу до відповідача та його адвоката.

Постановою ВС від 20.02.2019р. в задоволенні клопотання ТОВ "ВІМЕКСІМ" про застосування заходів процесуального примусу до Фірми "ДАВОС" ТОВ та адвоката Носенка І.П. було відмовлено, а також касаційну скаргу Фірми "Давос" ТОВ було залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 11.10.2018 року та постанову Південно - західного апеляційного господарського суду від 27.11.2018 року у справі за № 916/195/18 було залишено без змін.

18.04.2018р. ухвалою Господарського суду провадження у даній справі було поновлено та розгляд справи по суті призначено в судовому засіданні на 06.05.2019р.

03.05.2019р. від відповідача на адресу суду надійшла заява про зупинення провадження у справі (вх.№2-2035/19), в якій відповідач обґрунтовуючи заяву тим, що він звернувся до Господарського суду Вінницької області із позовною заявою до ТОВ "ВІМЕКСІМ" про визнання укладеної додаткової угоди №1 від 01.04.2017р. до договору про надання поворотної фінансової допомоги №ПФД13/10-2016-01Д від 13.10.2016р., просив суд зупинити провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням по справі №902/337/19, яку розглядає Господарський суд Вінницької області

Розглянувши в судовому засіданні заяву відповідача про зупинення провадження, вислухавши думку представника позивача, суд відмовив в її задоволені, оскільки підстави на які посилається відповідач в якості обґрунтування своєї заяви не дають суду право зупинити провадження у справі при її розгляді по суті.

Позивач заявлені позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі, наполягає на відмові в його задоволені. Як вбачається з його промови в судових дебатах, він не погоджується із сумою поворотної фінансової допомоги, яку заявив до стягнення Позивач, оскільки за умовами п.2.1. договору про надання поворотної фінансової допомоги № ПФД13/10-2016-01Д від 13.10.2016р. розмір фінансової допомоги визначений у сумі 3 780 400 грн., а Відповідачем за договором повернуто Позивачу грошові кошти в загальній сумі 4 351 733, 33 грн, тобто на 571 333, 33 грн. більше ніж зазначено у договорі. Отже з урахуванням наведеного, Відповідачем повернуто Позивачу в повному обсязі всю суму поворотної фінансової допомоги, яка передбачена у п.2.1. договору.

В процесі розгляду справи її учасниками надавалися суду письмові докази, які були оглянуті судом та долучені в матеріалах справи.

У судовому засіданні 06.05.2015р. судом було закінчено розгляд справи по суті та проголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

Частиною 2 статті 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.2 ст. 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; іншими способами, передбаченими законом.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (п.2 ст. 5 ГПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статті 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Суд, під час розгляду справи, встановивши порушення Відповідачем прав Позивача згідно з приписами процесуального законодавства повинен обрати такий ефективний спосіб захисту порушеного права Позивача який, враховуючи обставини справи та наявні в неї докази, зможе максимально відновити порушене право Позивача.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру пред`явленої вимоги до порушника цього права. Визначаючи вид вимоги, особа може стикнутися на проблему, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу, які на думку суду, повинні бути застосовані судом виходячи з доказів, наявних в матеріалах справи.

Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

З урахуванням наведеного суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.10.2016р. між ТОВ "ВІМЕКСІМ" (позикодавець) та Фірмою "ДАВОС" ТОВ (позичальник) був укладений договір про надання поворотної фінансової допомоги №ПФД 13/10-2016-01Д, за умовами п.1.1. якого позикодавець надає поворотну фінансову допомогу, а позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до п.2.1. договору поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в розмірі 3 780 400 грн без ПДВ. Поворотна фінансова допомога надається позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується (п.2.2. договору).

За умовами п.2.4.та п.3.1. договору поворотна фінансова допомога надається до 12.04.2017р. і повинна бути повернута в строк не пізніше 12.04.2017р.

Пунктом 2.5. договору сторони погодили, що вони мають право укладати додаткові угоди до цього договору. Кожна наступна додаткова угода не відміняє та не призупиняє дію попередніх додаткових угод, а ні частково, а ні повністю, якщо в ньому не зазначено інше.

Порядок повернення поворотної фінансової допомоги, сторони передбачили у п. 3.2 договору, відповідно до якого повернення грошових коштів проводиться шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позикодавця в установі банку.

На виконання умов договору Позивачем у період з 13.10.2016р. по 19.12.2016р. були перераховані Відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 3 780 400,00 грн, що підтверджується: платіжним дорученням від 13.10.2016р. №9296 на суму 600 000,00 грн.; платіжним дорученням від 27.10.2016р. №375 на суму 200 000,00 грн.; платіжним дорученням від 28.10.2016р. №394 на суму 200 000,00 грн.; платіжним дорученням від 15.11.2016р. №501 на суму 100 000,00 грн.; платіжним дорученням від 30.11.2016р. №598 на суму 150 000,00 грн.; платіжним дорученням від 08.12.2016р. №683 на суму 500 000,00 грн.; платіжним дорученням від 19.12.2016р. №760 на суму 1 460 000,00 грн. платіжним дорученням від 20.12.2016р. №763 на суму 570 400,00 грн. із визначенням призначення платежів - надання поворотно-фінансової допомоги згідно договору № ПФД 13/10-2016-01Д від 13.10.2016р.

Частина 1 та 2 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно до ч. 1, 2 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Як встановлено судом, у період з 11.01.2017р. по 21.06.2017р. Позивачем були перераховані Відповідачу грошові кошти із визначенням призначення платежів - надання поворотно-фінансової допомоги згідно договору № ПФД 13/10-2016-01Д від 13.10.2016р. у загальній сумі 2 800 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 11.01.2017р. №864 на суму 300 000,00 грн.; платіжним дорученням від 19.01.2017р. №913 на суму 1 365 000,00 грн.; платіжним дорученням від 31.01.2017р. №957 на суму 100 000,00 грн.; платіжним дорученням від 14.02.2017р. №1017 на суму 100 000,00 грн.; платіжним дорученням від 22.02.2017р. №1067 на суму 60 000,00 грн.; платіжним дорученням від 23.02.2017р. №1073 на суму 60 000,00 грн.; платіжним дорученням від 27.02.2017р. №1085 на суму 62 000,00 грн.; платіжним дорученням від 03.03.2017р. №1136 на суму 150 000,00 грн.; платіжним дорученням від 10.03.2017р. №1181 на суму 500 000,00 грн.; платіжним дорученням від 21.06.2017р. №1639 на суму 103 000,00 грн.

Стаття 642 ЦК України визначає, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Відповідач, грошові кошти, отримані від Позивача у період з 11.01.2017р. по 21.06.2017р. із цільовим призначенням- надання поворотно-фінансової допомоги згідно договору № ПФД 13/10-2016-01Д від 13.10.2016р., прийняв.

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 653 ЦК України встановлює, що у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Отже враховуючи те, що доказів повернення Позивачу грошових коштів, отриманих Відповідачем у період з 11.01.2017р. по 21.06.2017р. у сумі 2 800 000, 00 грн як безпідставно отриманих матеріали справи не містять, а Відповідач у встановленому законом порядку не спростував, суд дійшов до висновку, що сторони погодили внесення змін до договору № ПФД 13/10-2016-01Д від 13.10.2016р. в частині розміру фінансової допомоги.

Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як встановлено судом, Відповідачем на користь Позивача були повернути грошові кошти в загальному розмірі 4 351 733,33 грн., що підтверджується: платіжним дорученням від 06.09.2017р. №1371 на суму 144 333,33 грн.; платіжним дорученням від 29.08.2017р. №1346 на суму 480 000,00 грн.; платіжним дорученням від 30.08.2017р. №1357 на суму 350 000,00 грн.; платіжним дорученням від 30.01.2017 №1103 на суму 600 000,00 грн.; платіжним дорученням від 24.01.2017р. №1099 на суму 700 000,00 грн.; платіжним дорученням від 04.01.2017р. №1 на суму 730 400,00 грн.; платіжним дорученням від 04.01.2017р. №2 на суму 47 000,00 грн.; платіжним дорученням від 29.12.2016р. №1061 на суму 1 000 000,00 грн.; платіжним дорученням від 29.12.2016р. №1063 на суму 300 000,00 грн.

Проте, судом встановлено, що Відповідачем зобов`язання щодо повернення Позивачу грошових коштів, отриманих за договором № ПФД 13/10-2016-01Д від 13.10.2016р. виконані не в повному обсязі та не своєчасно.

За приписами п.4.2. договору сторони передбачили, що за порушення строків повернення фінансової допомоги позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Пункт 8.1. договору встановлює, зокрема, що він вступає в силу з моменту його підписання та діє до 12.04.2017р.

Також, п.8.2. договору визначає, що всі зміни та доповнення до договору укладаються у письмовій формі та підписуються обома сторонами. У випадках, не передбачених даним договором, сторони погодили, що будуть керуватися чинним цивільним законодавством України (п.8.5. договору).

Як вбачається з умов договору кінцева дата виконання Відповідачем зобов`язання щодо повернення суми отриманих грошових коштів становить 12.04.2017р., на момент подання позовної заяви сума боргу, за розрахунком Позивача 2 228 666,67 грн.

Проаналізувавши норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, Господарський суд дійшов висновку, що між сторонами виникли господарські правовідносини, які повинні регулюватися різними нормами права, зокрема, що стосується підстав виникнення суми боргу яка дорівнює 2 125 666,67 грн. які отримані та не своєчасно повернуті Відповідачем, слід керуватися нормами права, що випливають з правовідносин з виконання договору позики, що стосується грошових коштів, у розмірі 103 000, 00 грн., які сплачені Позивачем Відповідачу 21.06.2017р. за платіжним дорученням №1639 із призначенням платежу - надання поворотно-фінансової допомоги згідно договору № ПФД 13/10-2016-01Д від 13.10.2016р., то на думку суду у даному випадку цей платіж здійснено Позивачем після спливу строку повернення позики, передбаченого у договорі поворотної фінансової допомоги (п.8.1. договору) і на думку суду, в цьому випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати приписи ст.1212 ЦК України виходячи з наступного.

Що стосується повернення Відповідачем 2 125 666,67 грн. боргу який виник з договору № ПФД 13/10-2016-01Д від 13.10.2016р.:

Згідно із приписами ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Аналогічні положення містяться в ч.ч.1,7 ст.193 ГК України, в яких визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Що стосується повернення Відповідачем 103 000 грн. безпідставно отриманих коштів:

Стаття 1212 ЦК України визначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що після спливу строку, до якого Відповідач, за умовами договору повинен був повернути Позивачу суму фінансової допомоги та з урахуванням того, що належних доказів зміни строку повернення фінансової допомоги Відповідач суду не надав, грошові кошти в сумі 103 000 грн, перераховані Позивачем 21.06.2017р. платіжним дорученням №1639 не можуть вважатися поворотною фінансовою допомогою, оскільки договір припинив свою дію саме 12.04.2017р., як то передбачено п.8.1. договору. Отже, на думку суду, ці грошові кошти були перераховані Відповідачу Позивачем без достатньої правової підстави. Отже суд вважає що з Відповідача на користь позивача слід стягнути 103 000 грн. як безпідставно перераховані Відповідачу.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позовна вимога в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача грошової суми заборгованості, яка складається з заборгованості за договором № ПФД 13/10-2016-01Д від 13.10.2016р.в сумі 2 125 666,67 грн та з заборгованості з повернення безпідставно отриманих Відповідачем грошових коштів в сумі 103 000 грн, що у загальному розмірі складає 2 228 666, 67 грн, підтверджена наявними в матеріалах доказами, а тому такою що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частина 2 ст.625 ЦК України закріплює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку пені, інфляційних та відсотків річних, наданого Позивачем він просить суд стягнути з Відповідача: пеню у розмірі 282 094,24 грн., інфляційні у розмірі 297046,43 грн. та проценти річних (3%) у розмірі 90856,33 грн.

З урахуванням того, що суд дійшов до висновку щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 2 125 666,67 грн - заборгованості за договором № ПФД 13/10-2016-01Д від 13.10.2016р. та в 103 000 грн безпідставно отриманих Відповідачем грошових коштів, Господарський суд вважає, що з Відповідача на користь Позивач слід стягнути пеню, 3% річних та інфляційні.

Проте, перевіривши за допомогою програмного забезпечення "Ліга-ЗАКОН" 9.5.3. розрахунки, надані Позивачем, за розрахунком суду розмір пені щодо простроченого зобов`язання за договором № ПФД 13/10-2016-01Д від 13.10.2016р. становить 368 757,07грн., 3% річних становить 63402,13грн. та інфляційні втрати становлять 283318,14грн.

В частині нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму безпідставно отриманих відповідачем коштів у розмірі 103 000грн, враховуючи те що Позивач доказів звернення до відповідача з вимогою про повернення таких коштів не надав, матеріали справи останніх не містять, суд вважає за доцільне розраховувати період нарахування 3% та інфляційних втрат з 05.02.2018р. (дата подання позову до Господарського суду Одеської області) по 28.08.2018р. (дата збільшення позовних вимог).

За розрахунком суду 3 % річних та інфляційні з суми безпідставно отриманих коштів у розмірі 103 000 грн складають: 3% річних - 1735,48 грн та інфляційні - 2169,38 грн.

Отже, розмір пені, 3% річних та інфляційних втрат який слід стягнути з Відповідача на користь Позивача розрахована судом складає:

- пеня - 368 757,07грн.;

- 3% річних - 65137,61 грн.

- інфляційні втрати 285487,52 грн.

Проте, враховуючи те, що Позивачем до стягнення заявлені пеня, у розмірі менше ніж розрахований судом та з рахуванням приписів ч.5 ст. 237 ГПК України відповідно до яких суд не може виходити за межі позовних вимог, суд вважає, що з Відповідача на користь Позивача слід стягнути розмір пені у сумі визначеної Позивачем, а саме - 282 094,24 грн.

Відтак, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних нарахувань слід задовольнити частково, а саме стягнути на користь Позивача пеню у сумі 282 094,24 грн., 3% річних у сумі 65 137,61 грн. та інфляційні втрати у сумі 285 487,52 грн.

Відповідно до ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В процесі розгляду справи судом вживалися всі заходи для надання учасникам процесу можливості реалізувати свої процесуальні права щодо надання доказів по справі, обґрунтування доводів та заперечень на підтвердження своїх правових позицій.

Одночасно, суд, перевіривши доводи та докази, якими сторони обґрунтовують свої правові позиції, зазначає наступне.

Згідно з ч. 3,4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини як джерело права.

Так, в рішеннях ЄСПЛ у справі "Серявін та інші проти України", справі "Руїз Горіха проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовують свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

Згідно зі ст.73 Господарського процесуального Кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням вищенаведенного, суд не приймає в якості належних та допустимих доказів посилання Відповідача на укладання додаткової угоди №1 від 01.04.2017р. до договору про надання поворотної фінансової допомоги №ПФД 13/10-2016-0ІД від 13.10.2016р., відповідно до п. 1 якої змінено строк повернення поворотної фінансової допомоги до 31.12.2017р.

Так само, суд не приймає в якості належних доказів посилання Позивача на те, що сума 103 000 грн, перерахована Відповідачу 21.06.2017р. є поворотною фінансовою допомогою, наданою Відповідачу в рамках договору про надання поворотної фінансової допомоги №ПФД 13/10-2016-0ІД від 13.10.2016р., оскільки як встановлено судом, термін дії зазначеного договору, у відповідності до його п.8.1. сплив 12.04.2017р.

Інші заперечення Відповідача, на думку суду, зводяться к формальному трактуванню законодавства, а тому не приймаються в якості допустимих доказів.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких підстав, виходячи з матеріалів справи, проаналізувавши норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ "ВІМЕКСІМ" є законними, підтвердженими доказами, наявними в матеріалах справи, а тому, з урахуванням допущеної при розрахунку розміру 3% помилки, такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по справі слід покласти на Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у сумі 44 653,81 грн.

Керуючись ст.ст. 13, 76, 86, 129, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов - задовольнити частково.

2.Стягнути з Фірми "ДАВОС" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (вул. Хімічна, буд. 1/23, м. Одеса, 65031, код 22471496) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ" (кімната 406, вул. Велика Васильківська, буд. 13/1, м. Київ, 01004, код 37338260) заборгованість у сумі 2 228 666 (два мільйони двісті двадцять всім тисяч шістсот шістдесят шість) грн. 67 коп., пеню у розмірі 282 094 (двісті вісімдесят дві тисячі дев`яносто чотири) грн. 24 коп., 3% річних у розмірі 65 137 (шістдесят п`ять тисяч сто тридцять сім) грн. 61 коп., інфляційні у розмірі 285 487 (двісті вісімдесят п`ять тисяч чотириста вісімдесят сім) грн. 52 коп. та витрати на оплату судового збору у розмірі 44 653 (сорок чотири тисячі шістсот п`ятдесят три )грн. 81 коп.

3.В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.241 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст. 327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 16.05.2019р.

Суддя О.В. Цісельський