РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.05.2019Справа № 910/16716/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" (03151, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 54)

до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м. Київ, пров. Нестерівський 3-5)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (04032, м. Київ, вулиця Саксаганського, будинок 110)

про стягнення 59 352,16 грн.

за участю представників

від позивача: Пономаренко А.Є.

від відповідача: Дубчак С.Є.

від третьої особи: не з`явились

В судовому засіданні 15.05.2019, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Надра України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про стягнення 59 352,16 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішеннями Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі №910/8258/15 та від 05.06.2016 у справі №910/8259/15 суд задовольнив позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" та стягнув з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" заборгованість у розмірі 120 048,00 грн. та 115 115,12 грн. відповідно. За доводами позивача, рішення суду від 26.10.2015 у справі №910/8258/15 було виконано відповідачем лише 28.11.2016 в межах виконавчого провадження №48335461, що стосується рішення суду від 05.06.2016 у справі №910/8259/15, то останнє в межах виконавчого провадження №48734233 було виконано частково 21.08.2018 на суму 101 900,92 грн., інша частина заборгованості у розмірі 13 214,20 грн., станом на момент звернення позивача з позовом до суду, залишена без оплати. Таким чином, прострочення виконання боржником вказаних рішень стало підставою для нарахування останньому 59 352,16 грн., з- яких: 11 531,43 грн. - 3% річних, 47 820,73 грн. - інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.12.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/16716/18 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та розгляд справи призначено на 23.01.2019.

04.01.2019 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшов відзив, в якому відповідач вказує, що переказ грошових коштів від ПАТ "Укрнафта", виконання зобов`язання по виконавчому документу, здійснюється в результаті примусового списання за ініціативою виконавчої служби на рахунок отримувача - Виконавчої служби, проте не на рахунок позивача. Також, відповідач звертає увагу, що момент виконання рішення суду є момент списання коштів з рахунку боржника на рахунок виконавчої служби, а не момент надходження вказаних коштів з рахунку виконавчої служби на рахунок стягувача. Крім того, відповідач вважає, що нарахування процентів на суму неустойки заборонено законом.

Також, відповідач просив суд здійснювати розгляд справи за правилами загального провадження.

21.01.2019 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що через не виконання відповідачем в добровільному порядку зобов`язання зі сплати заборгованості за рішенням суду, у позивача виникло право на звернення з даним позовом до суду та звертає увагу, що відповідно до п. 30.1 ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що момент виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, яка у даній справі є 21.08.2018.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 23.01.2019 задоволено клопотання ПАТ "Укрнафта" про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, вирішено справу розглядати за правилами за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.02.2019, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, витребувано у Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження №48335461, №48734233 та попереджено про застосування процесуального примусу визначених статтею 135 ГПК України у разі не виконання вимог ухвали суду.

15.02.2019 від Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві на виконання вимог ухвали суду надійшли матеріали виконавчого провадження №48335461 та №48734233.

У судовому засіданні 20.02.2019 суд на місці ухвалив задовольнити клопотання представника позивача та відкласти підготовче засідання на 05.03.2019 для надання часу представниками сторін ознайомитися з матеріалами виконавчих проваджень.

У судовому засіданні 05.03.2019 суд на місці ухвалив продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів, задовольнити клопотання представника відповідача та відкласти підготовче засідання на 25.03.2019.

13.03.2019 до господарського суду надійшли письмові пояснення відповідача, у яких останній зазначає, що виконавча служба своїм розпорядженням від 21.11.2016 №48335461/12 підтверджує доводи ПАТ "Укрнафта" щодо того, що стягнення по справі №910/8258/15 відбулось 11.11.2016. Крім того, відповідач зауважує, що з наданих виконавчою службою документів щодо виконання наказу у справі №910/8259/15 не підтверджується факт стягнення з рахунку ПАТ "Укрнафта" грошових коштів у серпні 2018 року, оскільки у копіях розпоряджень від 30.07.2018 та платіжного доручення від 17.08.2018 міститься посилання на справу №910/1274/15. Також, сума у розмірі 101 900,92 грн не збігається із сумою стягнутою у справі №910/8259/15.

У судовому засіданні 25.03.2019 суд на місці ухвалив закрити підготовче провадження та перейти до розгляду справи по суті на 17.04.2019.

У судовому засіданні 17.04.2019 суд на місці ухвалив оголосити перерву у розгляді справи по суті на 15.05.2019 у зв`язку з необхідністю встановлення всіх обставин справи.

У судове засідання, призначене на 15.05.2019, з`явились представники сторін, які надали свої пояснення по суті спору. Представник позивача підтримав позовні вимоги, які просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача щодо заявлених позовних вимог заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, клопотань щодо відкладення розгляду справи не направляла, про причини неявки суд не повідомила, хоча про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

19.12.2013 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України" як виконавцем та Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" як замовником було укладено договори про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування, зокрема, №7/2934-р-162М/13 та №7/2945-р-132М/13.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов вищенаведених договорів, позивач надав, а відповідач прийняв послуги, вартість яких у строки, визначені у відповідних договорах, не оплатив, внаслідок чого позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовними заявами про стягнення з відповідача наявної заборгованості, інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 в справі №910/8258/15-г позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" задоволено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" основну суму боргу у розмірі 93 912,93 грн, 3% річних у розмірі 972,58 грн, інфляційні втрати у розмірі 11 101,66 грн, пеню в сумі 11 706,95 грн та судовий збір у розмірі 2 353,88 грн, всього 120 048,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.06.2015 в справі №910/8259/15-г позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" задоволено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" основну суму боргу у розмірі 90 298,74 грн, 3% річних у розмірі 905,46 грн, інфляційні втрати у розмірі 10 674,42 грн, пеню в сумі 10 974,34 грн та судовий збір у розмірі 2 257,16 грн, всього 115 115,12 грн.

За твердженнями позивача, відповідач в добровільному порядку рішення Господарського суду міста Києва не виконав, заборгованість встановлену вищевказаними рішеннями суду було погашено внаслідок примусового списання грошових коштів державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві в рамках виконавчих проваджень. Так, встановлена заборгованість за рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі №910/8258/15-г була стягнута у розмірі 117 694,12 грн та перерахована ПАТ "Національна акціонерна компанія "Надра України" лише 28.11.2016; за рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі №910/8258/15 - 21.08.2018 у розмірі 101 900,92 грн.

Внаслідок того, що мало місце несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договорами №7/2934-р-162М/13 та №7/2945-р-132М/13 від 19.12.2013, розмір яких встановлений рішеннями господарського суду, позивач, з посиланням на приписи ст.625 Цивільного кодексу України, звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 11 531,43 грн та інфляційних втрат у розмірі 47 820,73 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Як встановлено судом, рішеннями Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі №910/8258/15-г та від 05.06.2015 у справі №910/8259/15-г було встановлено розмір наявної заборгованості відповідача перед позивачем за надані останнім послуги.

Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, "Справа "Совтрансавто-Холдинг" проти України" п. 72 "В. Оцінка Суду").

Отже, наявність грошового зобов`язання відповідача, яке виникло за договорами №7/2934-р-162М/13 та №7/2945-р-132М/13 від 19.12.2013, по сплаті позивачу вартості виконаних робіт з проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування підтверджується рішеннями Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі №910/8258/15-г та від 05.06.2015 у справі №910/8259/15-г за участі тих самих сторін, які набрали законної сили, а тому відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягає повторному доказуванню.

Як вбачається із наявних в матеріалах справи документів, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 04.08.2015 було відкрито виконавче провадження № 48335461 по виконанню наказу Господарського суду міста Києва № 910/8258/15-г від 08.06.2015 та 28.09.2015 відкрито виконавче провадження №48734233 по виконанню наказу Господарського суду міста Києва № 910/8259/15-г від 03.07.2015.

З доданої до матеріалів справи банківської виписки по особовому рахунку позивача вбачається, що грошові кошти у розмірі 117 694,12 грн були стягнуті відділом державної виконавчої служби в межах виконавчого провадження № 48335461 за наказом № 910/8258/15-г від 08.06.2015 та зараховані на рахунок позивача 28.11.2016.

21.08.2018 Шевченківським РВДС м. Київ було перераховано на рахунок Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" грошові кошти у розмірі 101 900,92 грн. з призначенням платежу: «к/р № Пер. Боргу стягнутого з ВАТ «Укрнафта» на користь ПАТ НАК «Надра України», згідно ВП № 46913817/12, в/д № 910/1274/15-г, без ПДВ».

З огляду на те, що кошти по вказаному виконавчому провадженню вже надходили на рахунки ПАТ "Національна акціонерна компанія "Надра України", позивач звернувся до державного виконавця з листом №1468/2/10 від 05.12.2018, у якому просив останнього надати інформацію стосовно виконавчого провадження, по якому 21.08.2018 надійшли грошові кошти у розмірі 101 900,92 грн в рахунок погашення заборгованості ПАТ «Укрнафта» перед ПАТ НАК «Надра України».

07.12.2018 у відповідь на вищевказаний лист державний виконавець повідомив, що 21.08.2018 грошові кошти у розмірі 101 900,92 грн були направленні з помилковим призначенням платежу, внаслідок чого просить вважати надходження даних коштів по виконавчому провадженню №48734233.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що зазначення в призначені платежу невірно визначеного виконавчого провадження та номеру справи є технічною опискою, а відтак, зараховані позивачу грошові кошти у розмірі 101 900,92 грн згідно платіжного доручення №14105 від 17.08.2018, яке має відмітку Державної казначейської служби України про їх оплату 21.08.2019, є підтвердження часткового виконання судового рішення від 05.06.2015 у справі №910/8259/15-г в межах виконавчого провадження № 48734233.

В абз.1 п. 9 оглядового листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов`язання" №01-06/767/2013 від 29.04.2013 зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України.

При цьому, чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 13/210/10 від 04.07.2011 та № 6/433-42/183 від 12.09.2011).

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Згідно з приписами частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 12.09.2011 у справі № 3-73гс11, від 24.10.2011 у справі № 3-89гс11, від 14.11.2011 у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 у справі № 3-142гс11.

Матеріалами справи підтверджується і відповідачем не спростовано, що грошові кошти в розмірі 117 694,12 грн на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі № 910/8258/15-г та в розмірі 101 900,92 грн на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2015 у справі № 910/8259/15-г були отримані позивачем в примусовому порядку 28.11.2016 та 21.08.2018 відповідно, отже, мало місце прострочення виконання, у зв`язку з чим позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Проте, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, нарахування 3% річних та інфляційних втрат здійснювалось не лише на суму основної заборгованості за договорами №7/2934-р-162М/13 та №7/2945-р-132М/13 від 19.12.2013, а й на стягнуті за рішеннями суду інфляційні втрати, 3% річних та судовий збір.

Разом з тим, обов`язок сплатити суму інфляційних втрат та 3% річних за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, а отже, відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин ст.625 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, як вбачається із матеріалів справи, зарахування на рахунок позивача грошових коштів на виконання вищевказаних рішень відбулось лише 28.11.2016 та 21.08.2018.

За змістом п. 30.1. ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в України" переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Тобто, моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі йому готівки. (Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/19094/17).

Таким чином, твердження Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" щодо неправильного визначення періоду нарахування інфляційних втрат та 3% річних та порушення положень ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в України", оскільки перерахування Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" грошових коштів на рахунок органу державної виконавчої служби є належним виконанням судового рішення не приймається до уваги, так як визначальним в такому випадку є факт перерахування грошових коштів на рахунок кредитора, а Законом України "Про виконавче провадження" передбачено саме порядок виплати стягнутих грошових сум.

Отже, приймаючи до уваги вищенаведене, суд здійснив власний розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму основного боргу за договорами №7/2934-р-162М/13 та №7/2945-р-132М/13 від 19.12.2013, відповідно до якого розмір 3% річних становить 10 012,68 грн, а інфляційних втрати - 41 462,63 грн.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

Таким чином, враховуючи вищевикладені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України", з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5, ідентифікаційний код 00135390) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" (03151, м. Київ, пр. Повітрофлотський, буд. 54, ідентифікаційний код 31169745) 3 % річних у розмірі 10 012 (десять тисяч дванадцять) грн 68 коп., інфляційні втрати у розмірі 41 462 (сорок одна тисяча чотириста шістдесят дві) грн 63 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 528 (одна тисяча п`ятсот двадцять вісім) грн 16 коп.

3. В іншій частині відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20.05.2019

Суддя Л. Г. Пукшин