РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.05.2019Справа № 910/15599/18

За позовомПриватного акціонерного товариства «Просто-Страхування»
доГоловного Управління військової контррозвідки Департаменту контррозвідки Служби Безпеки України
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачаОСОБА_1
простягнення 144 541,39 грн.
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Синюк С.Л.
від відповідача:Михальчук Ю.П.
від третьої особи:ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Просто-Страхування» (надалі - ПАТ «Просто-Страхування») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного Управління військової контррозвідки Департаменту контррозвідки Служби Безпеки України (надалі - ГУ ВК ДК СБУ) про стягнення 144 541,39 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПАТ «Просто-Страхування» на підставі договору страхування «Просто-Каско Плюс» №1700096 серії PKS від 23.01.2017 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля Toyota Rav-4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем відповідно до положень статей 993, 1191 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до відповідача, оскільки винна особа на момент скоєння ДТП перебувала на військовій службі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін на підставі ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з малозначністю справи.

17.01.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому заявник заперечує проти позову, оскільки позивачем не надано доказів того, що автомобіль Volvo 850, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким скоєно ДТП, належить Головному Управлінню військової контррозвідки Департаменту контррозвідки Служби Безпеки України або винній особі - Сеньківу М.Г.

13.02.2019 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій заявник стверджує, що автомобіль яким скоєно ДТП належить саме відповідачу, а винна особа в момент скоєння ДТП перебувала на військовій службі та брала участь в антитерористичній операції.

Також, 13.02.2019 від позивача надійшла заява, в якій Приватне акціонерне товариство «Просто-Страхування» просило залучити до участі у справі ОСОБА_1 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 судом залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 - винуватця ДТП, ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в цьому ж судовому засіданні.

Після заслуховування вступних слів учасників справи, судом було оголошено перерву в судовому засіданні на 13.05.2019.

В судовому засіданні 13.05.2019 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.01.2017 між АТ «ПРОСТО-страхування» (страховик) та ТОВ «ОЛ-Лізинг» (страхувальник) був укладений договір страхування «Просто-Каско Плюс» №1700096 серії PKS, об`єктом страхування за яким є цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації ним транспортного засобу автомобіля Toyota Rav-4, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

23.02.2017 об 11:30 год. на автодорозі Т-13-16 на кв. Сонячний м. Золоте Попаснянського району Луганської області сталася ДТП за участі застрахованого автомобіля Toyota Rav-4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіля Volvo 850, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а саме: ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Volvo 850, не вибрав безпечну швидкість руху, виїхав на зустрічну смугу, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем Toyota Rav-4, в результаті чого обидва автомобілі отримали механічні пошкодження.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_1 вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, що підтверджується постановою Попаснянського районного суду Луганської області від 15.03.2017 у справі №423/701/17, відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення.

Відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження (звіт) №119286, складеного 13.03.2017 суб`єктом оціночної діяльності - ФОП Карета О.Є., вартість матеріального збитку, завданого власникові автомобіля Toyota Rav-4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що дорівнює вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу, в результаті його пошкодження при ДТП складає 151 430,26 грн.

На підставі страхового акту №119286 від 20.03.2017 позивач перерахував на рахунок СТО суму страхового відшкодування у розмірі 144 541,39 грн., що підтверджується платіжним дорученням №5350 від 21.03.2017.

Статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Претензією №04-1547 від 12.06.2018 позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату суми страхового відшкодування у розмірі 144 541,39 грн., оскільки на момент вчинення ДТП винна особа - Сеньків М.Г. перебував на військовій службі в ГУ ВК ДК СБУ та безпосередньо брав участь в антитерористичній операції.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.1 та ч. 2 статті 1187 Цивільного кодексу України діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб - є джерелом підвищеної небезпеки.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, ОСОБА_1 як особа, яка під час експлуатації джерела підвищеної небезпеки, завдала шкоду позивачу, є особою, відповідальною у повному обсязі за шкоду, завдану автомобілю Toyota Rav-4, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 Цивільного кодексу України.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 Цивільного кодексу України).

Аналогічні висновки щодо застосування положень ст.ст. 1187, 1191 Цивільного кодексу України при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, наведені в пункті 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України №4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Матеріалами справи (довідка відповідача №17/О/3-417 від 17.10.2017 та витяг з наказу першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України №57дск від 25.02.2017) підтверджується, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді майора ГУ ВК ДК СБУ, в період з 15.02.2017 по 28.05.2017 (тобто, на момент скоєння спірної ДТП) безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в районі м. Старобільськ Луганської області.

Відповідач вказує, що транспортний засіб Volvo 850, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на обліку за підрозділами Служби безпеки України не перебуває, а відтак підстави для покладення на нього відповідальності за завдану його працівником шкоду відсутні.

В той же час, судом встановлено, що станом на момент скоєння ДТП автомобіль Volvo 850, реєстраційний номер НОМЕР_2 , правомірно перебував під керуванням водія ОСОБА_1 як військовослужбовця ГУ ВК ДК СБУ.

Більш того, в судовому засіданні безпосередньо ОСОБА_1 було підтверджено, а представником відповідача не спростовано факт, що зазначений автомобіль був наданий йому на час участь в антитерористичній операції.

Таким чином, на момент вчинення ДТП ОСОБА_1 як військовослужбовець, якого було відряджено для участі в антитерористичній операції, керував транспортним засобом у зв`язку із виконанням своїх повноважень, а саме у зв`язку із несенням військової служби.

Таким чином, на ГУ ВК ДК СБУ покладається обов`язок з відшкодування шкоди у випадку завдання її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування Цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якпіо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Оскільки, відповідач не довів факт того, що шкоду транспортному засобу Toyota Rav-4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , було завдано внаслідок непереборної сили або умислу водія, та не надав доказів сплати відшкодування заподіяної шкоди на користь власника зазначеного автомобіля, тому позовні вимоги позивача визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Стосовно заяви позивача про покладення судових витрат за надання правової допомоги у розмірі 4 000,00 грн. на відповідача суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За приписами ч.ч. 3 - 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В обґрунтування розміру заявленої суми витрат на правничу допомогу, позивач надав суду: договір про надання правової допомоги №1 від 16.04.2018, договір про надання правової допомоги №23 від 03.01.2019, рахунок-фактуру №23 від 05.02.2019, платіжне доручення №2256 від 05.02.2019, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних для надання правової допомоги, а також акт виконаних робіт від 15.02.2019.

За змістом абз. 1 та 2 частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі №372/1010/16-ц.

Суд відзначає, що згідно реєстру справ від 03.01.2019, долученого представником позивача до заяви№268-119286 від 12.03.2019, адвокатом Синюком С.Л. надавалась правова допомога позивачу у даній справі згідно умов договору про надання правової допомоги №23 від 03.01.2019. Про вказаний факт також свідчить детальний опис робіт (наданих послуг) та акт виконаних робіт від 15.02.2019.

В той же час, в якості доказів оплати позивачем вартості правової допомоги до матеріалів справи долучені рахунок-фактура №23 від 05.02.2019 та платіжне доручення №2256 від 05.02.2019, в призначенні платежу якого зазначено «оплата юридичних послуг відповідно до договору №1 від 16.04.2019».

Таким чином, представником позивача надано докази оплати правової допомоги за договором, відмінним від того, на підставі якого ним надавалися послуги позивачу саме у даній справі.

В той же час, жодних доказів фактичного понесення позивачем витрат на оплату послуг адвоката Синюка С.Л. за представлення інтересів у даній справі (згідно умов договору№23 від 03.01.2019) матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного, підстави для покладення на відповідача витрат позивача на оплату послуг адвоката у суду відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Просто-Страхування» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Головного Управління військової контррозвідки Департаменту контррозвідки Служби Безпеки України (01033, м. Київ, вул. Тарасівська, 7; ідентифікаційний код 00034074) на користь Приватного акціонерного товариства «Просто-Страхування» (04050, м. Київ, вул. Герцена, 10; ідентифікаційний код 24745673) суму страхового відшкодування у розмірі 144 541,39 грн. та судовий збір у розмірі 2 168,12 грн. Видати наказ.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22.05.2019.

Суддя В.П. Босий