ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.05.2019 Справа № 905/47/19

Позивач: Мале підприємство у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" (юр. адреса: 84117, Донецька область, Слов`янський район, селище міського типу Билбасівка,, вул. Центральна, буд.218; поштова адреса: 84122, м . Слов`янськ, а/с №4)

до відповідача: Управління праці і соціального захисту населення Слов`янської міської ради (84116, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Генерала Батюка, буд.40).

про стягнення 396 888, 68 грн.

Суддя Матюхін В.І.

Секретар судового засідання Вороніна О.С.

Представники:

позивача: Олійников С.І.- адвокат;

відповідача: Винник О.В.- за дов.

Мале підприємство у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з Управління праці і соціального захисту населення Слов`янської міської ради 642 408,00грн., у тому числі:

· 282 295,00грн. - заборгованості за надані протягом 2015 року послуги з перевезення пільгових категорій населення;

· 23 226,00грн. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання;

· 245 519,32грн. - пені за прострочення виконання грошового зобов`язання;

· 91 367,68грн. - інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Ухвалою від 14.01.2019р. позовну заяву залишено без руху.

Для усунення виявлених недоліків встановлено строк у десять календарних днів, починаючи з наступного дня після отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Ухвала про залишення позовної заяви без руху позивачем не отримана (поштове відправлення повернулось до суду).

31.01.2019 на адресу господарського суду надійшла заява позивача, відправлена ним згідно поштового штампу на конверті 29.12.2018 року, в якій виявлені недоліки були усунені (був наданий попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи).

Ухвалою від 04.02.2019 відкрито провадження у справі, та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 04.03.2019 року о 10:20 год.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №08-71/63 від 01.01.2015 фінансування компенсаційних витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян в частині порушення порядку та строків оплати послуг.

Позивач у позові зазначив, що протягом 2015 року він здійснював перевезення усіх категорій громадян, які мають пільги відповідно до законодавства України. Проте Управління праці і соціального захисту населення Слов`янської міської ради не розрахувалось за здійснене перевезення пільгових категорій громадян і станом на 01.01.2016 заборгованість становила 282 295,00грн.

27.02.2019р. на адресу господарського суду надійшов відзив на позовну заяву.

28.02.19 судом отримана заява про уточнення позовних вимог, яка підписана не відомо ким (не зазначена посада і прізвище особи, яка її підписала).

У засідання 04.03.2019 року з`явились представники позивача та відповідача. Як заявив представник відповідача у засіданні, відзив був складений (підготовлений) без матеріалів позову, оскільки станом на 22.02.2019 управління не отримало копію позовної заяви і доданих до неї документів.

Представник позивача на заяву відповідача пояснив, що позовну заяву було направлено ще у кінці вересня минулого року і вона була повернута судом без розгляду. Інших позовів відповідачеві не направлялось.

Ухвалою від 04.03.2019:

- строк підготовчого провадження продовжено на 30 днів, до 06.05.2019р. включно;

- відкладено підготовче засідання на 04.04.2019 року о 11:00 год.;

- подовжено строк надання відзиву до 15.03.2019р. включно.

15.03.2019 на адресу суду від Управління соціального захисту населення Слов`янської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що умови відшкодування компенсацій, зокрема, за пільгові перевезення пасажирів автомобільним транспортом перевізникам, визначено Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256. Розпорядниками коштів місцевих бюджетів щодо розрахунків з постачальниками послуг відповідно до цієї постанови є Управління соціального захисту населення.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення, районних бюджетах, бюджетах об`єднаних територіальних громад на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

В силу приписів п.2.1 укладеного між сторонами договору фінансування замовником коштів наданої послуги перевезення здійснюється по мірі надходження коштів з Державного бюджету та перераховується на рахунок виконавця протягом 5 банківських днів з дня надходження коштів.

Фінансування компенсації збитків по наданню компенсації за пільгові перевезення пасажирів автомобільним транспортом перевізникам здійснюється шляхом проведення взаєморозрахунків за використані енергоносії по нарахованих субсидіях та наданих пільгах у відповідності до пункту 4 Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року №20 (в редакції від 27.02.2015), на підставі реєстрів фінансового Управління Слов`янської міської ради та відповідних розпоряджень фінансового Управління Слов`янської міської ради.

Відповідно до такого механізму фінансування функції управління зведені лише до проведення взаємних розрахунків в бухгалтерському обліку та відображення в електронній програмі ІАС. Встановлення розміру фінансування та термінів його проведення від управління не залежало. Інших коштів для фінансування компенсації збитків по пільговому перевезенню окремим категоріям громадян до управління не надходило.

Виплата заборгованості за 2015 рік можлива лише якщо державою будуть передбачені видатки на погашення заборгованості за пільгові перевезення пасажирів автомобільним транспортом перевізникам.

Заборгованість виникла не з вини Управління, Управління діяло в рамках чинного законодавства, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, відповідач зазначив, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що гонорар адвоката є розумним та враховує витрачений адвокатом час.

Заявою від 21.02.2019р., яка надійшла до суду 01.04.2019р., позивач зменшив розмір позовних вимог і наполягає на стягненні з відповідача 396 888, 68 грн., у тому числі:

· 282 295,00грн. - заборгованості за надані протягом 2015 року послуги з перевезення пільгових категорій населення;

· 23 226,00грн. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.01.2016 року по 28.09.2018 року;

· 91 367,68грн. - інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за період січень 2016 - серпень 2018.

Відповіддю від 27.03.2019р., яка надійшла до суду 01.04.2019р., позивач зазначив наступне: «Відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за Договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про автомобільний транспорт", цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень;

Автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах (частина 1 статті 29 зазначеного Закону).

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 37 Закону України "Про автомобільний транспорт" пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

За змістом частини 2 статті 29 цього Закону органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини 1 статті 89 цього Кодексу (державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За змістом частини 5 статті 102 Бюджетного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг здійснюються, зокрема, компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

На виконання вимог статті 102 Бюджетного кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 1, 2 статті 509, частинами 3, 4 статті 11 цього Кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Позивач є суб`єктом господарювання, який надає послуги з перевезення пасажирів, метою діяльності позивача як учасника господарських відносин є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку відповідно до частини 2 статті 3 Господарського кодексу України.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

З огляду на наведені норми законодавства у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг перевезення, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у відповідача як органу, через який діє держава у цивільних відносинах, - цивільний обов`язок здійснити із позивачем розрахунок за надані цим особам послуги, оскільки: по-перше, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина 1 статті 167 Цивільного кодексу України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 Цивільного кодексу України).

Отже, відповідач зобов`язаний здійснити розрахунки із позивачем щодо спірних послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а відсутність бюджетних призначень на ці видатки не є підставою для звільнення відповідача від виконання встановленого чинним законодавством зобов`язання.

Відсутність у боржника необхідних коштів не є окремою підставою для звільнення від відповідальності, згідно до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України та статті 617 Цивільного кодексу України.

Згідно відзиву на позовну заяву, Відповідач не заперечує факту надання позивачем послуг з перевезення пільгових категорій громадян за період з січня по грудень 2015 року і не оспорює їх обсягу та розміру понесених витрат на надання вказаних послуг.

Слід зазначити, що право позивача на отримання компенсації вартості послуг перевезення приміським автомобільним транспортом, наданих пасажирам - пільговим категоріям громадян, підлягає захисту, незважаючи на те, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" видатків на ці потреби не було передбачено (чим, зокрема, відповідач обґрунтував свою відмову у задоволенні позову), оскільки фінансові зобов`язання держави виникли не із зазначеного Закону, а із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також із нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з виконавцями послуг, зокрема послуг із перевезення таких категорій громадян. Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 05.06.2018 №915/827/17, від 12.06.18 №905/1746/17, від 04.07.2018 №908/938/17».

09.04.2019р. судом отримані заперечення на відповідь, у яких відповідач зазначив: наступне: «Відповідно до ст. 87 Бюджетного кодексу України, видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків, що здійснюються до Державного бюджету України. При цьому порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 97 Бюджетного кодексу України),

Згідно ті. "б" п. 4 ч. 1 ст. 89 та ст. 102 Бюджетного кодексу України, видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 26 розділу VI Кодексу встановлено, що норми і положення окремих законів України застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, визначено умови відшкодування компенсацій, зокрема, за пільгові перевезення пасажирів автомобільним транспортом перевізникам.

Розпорядниками коштів місцевих бюджетів щодо розрахунків з постачальниками послуг відповідно до вказаної Постанови є Управління соціального захисту населення.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення проводиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міста Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до п.2.1 договору №' 08-71/101 від 01.01,2015 року (далі - Договір) фінансування Замовником коштів наданої послуги перевезення здійснюються по мірі надходження коштів з Державного бюджету та перераховується на розрахунковий рахунок Виконавця протягом 5 банківських днів з дня надходження коштів.

Але кошти з Державного бюджету не надходили.

Крім того, відповідно до п. 4.2 договору у випадках, якщо жодна з сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за 1 місяць до його закінчення, даний договір вважається пролонгований на наступний рік.

Ні позивач, ні Управління не заявляли про намір розірвати договір, тому він вважається пролонгований на наступні роки. Таким чином Управління не порушило зобов`язання відповідно до чинного законодавства України».

В засіданні, яке відбулось 18.04.2019, сторони підтримали раніше озвучені позиції по суті спору, у тому числі у наданих письмових поясненнях (відзиву, відповіді, запереченнях). Також відповідач заявив, а позивач підтвердив, що кошти з Державного бюджету на розрахунковий рахунок замовника (головного розпорядника коштів) для фінансування видатків на покриття витрат перевізників від перевезення громадян, які мають право на пільги, не надходили.

Ухвалою від 18.04.2019р. закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 02.05.2019 року о 10:20 год.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, відповідач позов не визнав у повному обсязі. Також відповідачем заявлене клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, які на його думку є завищеними.

Причиною виникнення спору є різне тлумачення сторонами умов укладеного між ними договору, зокрема п.2.1. Позивач наполягає на тому, що управління мало перерахувати кошти за надані протягом 2015 року послуги з перевезення пільгових категорій населення не пізніше 31.12.2015 року, у той час як відповідач, посилаючись на п.2.1. договору, вважає, що строк оплати не наступив, оскільки кошти з бюджету не надійшли і термін договору не сплинув, а відтак, управління не порушило взяті на себе зобов`язання.

На питання суду «Коли настав строк оплати?» позивач конкретний строк не зазначив і зауважив, що на його думку відповідач мав розрахуватись протягом строку дії договору, а потім змінив свою позицію і наголосив на тому, що управління мало розрахуватись до 01.01.2016 року, тобто до закінчення року, протягом якого надавались послуги. При цьому позивач норму права або пункт договору, які б передбачали це, не назвав і у позовній заяві не зазначив.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача у відкритому судовому засіданні, господарський суд встановив:

01.01.2015 між Управлінням соціального захисту населення Слов`янської міської ради, яке у подальшому було перейменоване в Управлінням праці і соціального захисту населення Слов`янської міської ради (замовник) та Малим підприємством у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" (виконавець) був укладений договір №08-71/63 на фінансування компенсаційних витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Відповідно до ч.1 ст.6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як зазначено в ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно приписів ст.180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до п.1.1 договору фінансування витрат від перевезення громадян, які мають право на пільги відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», Бюджетного кодексу України», здійснюється в межах затверджених бюджетом асигнувань за надану виконавцем послугу перевезення.

Як зазначено в п.2.1 договору фінансування головним розпорядником коштів наданої послуги перевезення здійснюється по мірі надходження коштів з Державного бюджету перераховується на розрахунковий рахунок виконавця протягом 5 банківських днів з дня надходження коштів.

Відповідно до ст.631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно пп.4.1, 4.2 договору він набирає чинності з 01.01.2015 і діє до 31.12.2015. У випадках, якщо жодна з сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за 1 місяць до його закінчення, даний договір вважається пролонгованим на наступний рік.

Ні позивач, ні управління за 1 місяць до закінчення строку дії договору не заявляли про намір його розірвати ні в 2015 році, ні в 2016 році, ні в 2017 році, ні в 2018 році, тому договір вважається пролонгований на наступні роки і, таким чином, на час розгляду справи він є чинним.

На виконання вимог чинного законодавства позивачем протягом січня - грудня 2015 здійснювалось перевезення автомобільним транспортом пільгових категорій населення.

Компенсаційні витрати від перевезення протягом січня - грудня 2015 року громадян, які мають право на пільги відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», Бюджетного кодексу України» становлять 282 295,00грн., що підтверджується обопільно підписаним звітом.

Позивач зазначає, що протягом 2016 - 2018 він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про необхідність погашення заборгованості за надані послуги, однак, вказані звернення були залишені без відповіді та задоволення.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України «якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)».

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У зв`язку із несплатою відповідачем компенсаційних витрат, позивачем заявлений позов про стягнення заборгованостіё пені інфляційних та 3% річних.

Підставою для застосування штрафної санкції у вигляді пені є п.5.1 договору, відповідно до умов якого за невиконання або неналежне виконання даного договору сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату начислення пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації за кожен день прострочки, враховуючи день сплати.

Під час розгляду справи позивач зменшив розмір позовних вимог і наполягає на стягненні з відповідача заборгованостіё інфляційних та 3% річних.

Як вже зазначалось, п.2.1 договору передбачено, що фінансування головним розпорядником коштів наданої послуги перевезення здійснюється по мірі надходження коштів з Державного бюджету перераховується на розрахунковий рахунок виконавця протягом 5 банківських днів з дня надходження коштів.

Відповідно до приписів ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно приписів ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, згідно зі статтями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оцінюючи подані сторонами докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, а також зважаючи на те, що:

- позивачем разом з позовною заявою, доказів надходження коштів з Державного бюджету на розрахунковий рахунок замовника для фінансування витрат від перевезення автомобільним транспортом громадян, які мають право на пільги відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», Бюджетного кодексу України», суду не надано;

- відповідач під час розгляду справи заявив, а позивач підтвердив, що кошти з Державного бюджету на розрахунковий рахунок замовника (головного розпорядника коштів) для фінансування видатків на покриття витрат перевізників від перевезення громадян, які мають право на пільги, не надходили;

- приписами ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України встановлено, що «особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина)»;

- п.2.1 договору №08-71/63 сторони домовились, що фінансування головним розпорядником коштів наданої послуги перевезення здійснюється по мірі надходження коштів з Державного бюджету перераховується на розрахунковий рахунок виконавця протягом 5 банківських днів з дня надходження коштів, тобто настання строку оплати пов`язане з надходженням коштів з Державного бюджету;

- згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України «зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події»;

- надходження коштів з Державного бюджету на рахунок відповідача є подією, яка обов`язково настане (зворотного позивачем не доведено і під сумнів не ставилось);

- відсутні будь-які підстави для твердження, що не будуть виділені кошти з бюджету для фінансування видатків на покриття витрат перевізників від перевезення громадян, які мають право на пільги;

- п.2.1 укладеного між сторонами договору №08-71/63 на фінансування компенсаційних витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян в установленому чинним законодавством порядку недійсним не визнано і він є чинним,

господарський суд вважає, що термін оплати за укладеним між сторонами договором не наступив, а відтак, позов заявлений без достатніх на те підстав і задоволенню не підлягає.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст.526, 530 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.193 Господарського кодексу України і керуючись ст.ст.210, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017), господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову малого підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" до Управління праці і соціального захисту населення Слов`янської міської ради, про стягнення 396 888, 68 грн., відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у порядку, передбаченому п.17.5 перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, протягом двадцяти днів з дня його проголошення (складення повного судового рішення).

Повний текст судового рішення складено 11.05.2019р.

Суддя В.І. Матюхін