ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року

м. Київ

Справа № 916/2153/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

за участю секретаря судового засідання - Лихошерст І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Комунального підприємства "Одесміськелектротранс"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 (головуючий суддя - Поліщук Л.В., судді: Аленіна О.Ю., Таран С.В.) та на рішення Господарського суду Одеської області від 10.07.2018 (суддя Рога Н.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ашрам"

до Комунального підприємства "Одесміськелектротранс"

про стягнення коштів

та за зустрічним позовом Комунального підприємства "Одесміськелектротранс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ашрам"

про визнання недійсним свідоцтва про право власності у частині,

за участю:

від відповідача: Жуган Д.М. (адвокат)

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ашрам" звернувшись в суд з позовом з урахуванням заяв про зміну предмету позову, просило стягнути з Комунального підприємства "Одесміськелектротранс" 459 503 грн. 15 коп. за користування в період з 01.09.2014 до 31.08.2015 майном, а саме: приміщення адміністративної будівлі літ. «Ж» площею 379,6 кв. м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна, 1-А, також 831 769 грн. 60 коп. за користування у період з 01.09.2014 до 31.08.2015 майном, а саме: приміщення адміністративної будівлі літ. «И» площею 690 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна, 1-А/3, а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач використовував спірні приміщення, які належать на праві приватної власності позивачу, без достатньої правової підстави.

Комунальне підприємство "Одесміськелектротранс" подало зустрічну позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ашрам" про визнання недійсними свідоцтв про право власності від 23.03.2014 № 19693031 та від 23.03.2014 № 19679264.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.07.2018, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.02.2019, первісний позов задоволено повністю, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що право власності позивача на спірні об`єкти нерухомості оформлено належним чином та підтверджується наданими доказами, а відповідач безперервно користується нерухомим майном у заявлений період з 01.09.2014 до 31.08.2015, тому позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими і правомірними, а зустрічні - спростовуються матеріалами справи.

У касаційній скарзі Комунальне підприємство "Одесміськелектротранс" (далі - скаржник) просить рішення та постанову у справі скасувати, а справу направити на новий розгляді до суду першої інстанції. Ці вимоги мотивовано неповним з`ясуванням судами доводів відповідача, доказів у справі, зокрема звітів про оцінку майна, котрі на думку скаржника є недопустимими доказами, та обставин, що склались між сторонами спору, що має наслідком порушення норм процесуального права.

У відзиві на касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Ашрам" просить у задоволенні касаційної скарги відмовити враховуючи положення частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України щодо меж перегляду у касаційному порядку судових рішень.

Ухвалою Касаційного господарського суду від 21.03.2019 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою Комунального підприємства "Одесміськелектротранс" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 та рішення Господарського суду Одеської області від 10.07.2018 в частині первісних позовних вимог, в частині зустрічних позовних вимог у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою відмовлено.

Отже судові рішення у даному касаційному провадженні переглядаються в межах первісних позовних вимог.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Предметом первісних позовних вимог є вимога стягнути з Комунального підприємства "Одесміськелектротранс" (далі - відповідач) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ашрам" (далі - позивач) 459 503 грн. 15 коп. за користування в період з 01.09.2014 до 31.08.2015 майном, а саме: приміщення адміністративної будівлі літ. «Ж» площею 379,6 кв. м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна, 1-А, та 831 769 грн. 60 коп. за користування у період з 01.09.2014 року по 31.08.2015 майном, а саме: приміщення адміністративної будівлі літ. «И» площею 690 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна, 1-А/3 (далі - спірне майно).

Підставою цих вимог визначено те, що відповідач використовував у вказаний період спірне майно, яке належать на праві приватної власності позивачу, без достатньої правової підстави.

У частині четвертій статті 13 Конституції України визначено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання.

Статтею 41 Основного Закону унормовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 316 та частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 1212 названого Кодексу встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Пунктом 1 частини першої статті 1214 ЦК України унормовано, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Із цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Таким чином, можна дійти висновку, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Відтак, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Така правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 25.10.2017 зі справи № 3-905гс17.

Приймаючи оскаржувані судові рішення, суди, в межах повноважень наданих їм процесуальним законодавством встановили, що матеріалами справи підтверджується приналежність спірних будівель щодо користування якими виник спір, на праві власності позивачу. Також суди встановили, що відповідач в заявлений у позові період з 01.09.2014 до 31.08.2015 дійсно користувався спірним майном, однак не сплачував вартість такого користування.

Касаційна скарга не містить аргументів на спростування факту користування відповідачем належним позивачеві спірним майном, однак відповідач вважає, що вирішуючи питання обґрунтованості заявленої до стягнення суми, суди свої висновки аргументували на неналежних доказах та прийшли до помилкового висновку про наявність у відповідача прибутку у вигляді несплачених платежів за користування майном.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 73 Господарського процесуального кодексу України у редакції чинній на час прийняття оскаржуваних судових рішень, унормовує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2).

За приписами статті 76 цього ж Кодексу належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.1). Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2).

Вирішуючи даний спір про стягнення вартості користуванням майном без достатніх на це правових підстав суди свої висновки мотивували тим, що під час користування чужим майном у Комунального підприємства «ОДЕСМІСЬКЕЛЕКТРОТРАНС» були відсутні витрати, пов`язані з оплатою оренди за користування нерухомим майном, які він мав би понести у разі користування майном на законних підставах.

При цьому розрахунок заявленої до стягнення суми обчислено, виходячи з ринкової вартості об`єктів нерухомого майна, які використовувались без оформлення орендних правовідносин, відповідно до Звітів про оцінку майна, наданих позивачем, проведеними оцінювачем ФОП Малієнко Н.В.

Так, зі Звіту про оцінку майна №20072017_943 судами встановлено, що станом на 14.08.2014, ринкова вартість нежитлового приміщення літ. «И», площею 690 кв. м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна, б.1-А/3, становить за порівняльним підходом 5 416 128 грн., вартість оренди об`єкту оцінки складає 812 419 грн. 20 коп. (15% від ринкової вартості). Станом на 01.01.2015 ринкова вартість нежитлового приміщення літ. «И», площею 690 кв. м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна, б.1-А/3, становить за порівняльним підходом 5 609 632 грн., вартість оренди об`єкту оцінки складає 841 444 грн. 80 коп. (15% від ринкової вартості).

Згідно зі звітом про оцінку майна №20072017_944 станом на 14.08.2014, ринкова вартість нежитлового приміщення літ. «Ж», площею 379,6 кв. м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна, б.1-А, становить за порівняльним підходом 2 886 471 грн., вартість оренди об`єкту оцінки складає 432 970 грн. 65 коп. (15% від ринкової вартості). Станом на 01.01.2015, ринкова вартість нежитлового приміщення літ. «Ж», площею 379,6 кв. м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна, б.1-А, становить за порівняльним підходом 3 151 796 грн., вартість оренди об`єкту оцінки складає 472 769 грн. 40 коп. (15% від ринкової вартості).

Враховуючи те, що касаційна скарга не містить аргументувань на спростування того, що відповідачем окрім заперечень щодо вказаних Звітів надавався альтернативний розрахунок для оплати за користування майном як то докази щодо необхідності застосування іншого процентного співвідношення до ринкової вартості майна при визначенні вартості орендної плати щодо аналогічних об`єктів оренди, невідповідності названим сумам дійсній ринковій вартості вказаних об`єктів нерухомості, або ж невідповідності кваліфікації суб`єкта оціночної діяльності, тощо, у Верховного Суду відсутні підстави вважати, що попередні судові інстанції прийняли до уваги неналежні докази щодо обрахунку заявленої до стягнення суми, або що судами неповно досліджено докази у справі, і за належної їх оцінки судами було б прийнято інше за змістом судове рішення.

При цьому частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з цим, в оскаржуваній постанові зазначено, що судовими рішеннями у справі №522/3632/14-ц встановлено, що Комунальне підприємство «ОДЕСМІСЬКЕЛЕКТРОТРАНС» в період з 01.03.2011 до 01.03.2014 користувалось спірними приміщеннями, що в свою чергу свідчить про триваючий період даних правовідносин і наявність у їх сторін правової можливості урегулювати ці правовідносини на власний розсуд з дотриманням вимог законодавства, однак відсутнє відповідне волевиявлення в тому числі з боку відповідача.

В силу частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права; суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За встановлених у справі обставин користування відповідачем майном позивача без правових на те підстав, підстави для задоволення касаційної скарги і скасування законних і вмотивованих судових рішень - відсутні.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності судових рішень, а аргументи відзиву знайшли своє підтвердження.

За приписами статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 1 пункту 3 підпункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання касаційної скарги належить покласти на відповідача.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства "Одесміськелектротранс" залишити без задоволення, а постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 у справі Господарського суду Одеської області № 916/2153/17, залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов