ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2019 р. Справа№ 927/224/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Кравчука Г.А.

секретар судового засідання: Денисюк І.Г.

за участю представників

позивача: Миколаєнко Р.С. ;

відповідача: Ткаченко А.М.;

третя особа-1: Федорченко Т.П.;

третя особа-2: ОСОБА_2;

третя особа-3: не з`явився;

третя особа-4: не з`явився;

третя особа-5: Пінчук С.М.;

третя особа-6: не з`явився;

третя особа-7: Олійник Т.А.;

третя особа-8: не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю

"Відродження старого міста"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 13.03.2019

у справі №927/224/18 (суддя Федоренко Ю.В.)

за позовом Чернігівської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження

старого міста"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача 1)

ОСОБА_10 2 ) ОСОБА_4

3) ОСОБА_5

4) ОСОБА_6

5) ОСОБА_7

6) ОСОБА_8

7) Олійник Тамара Андріївна

8) Комунальне підприємство "Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації"

про спонукання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Чернігівська міська рада (далі за текстом - позивач) звернулася до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження старого міста" (далі за текстом - відповідач) про зобов`язання передати на безкомпенсаційній основі в комунальну власність територіальної громади міста Чернігова в особі позивача гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний гуртожиток було включено до Програми передачі гуртожитків у власність територіальної громади м. Чернігова у 2014-2015 роках і по суті даний позов спрямований на реалізацію мешканцями спірного гуртожитку житлових прав на приватизацію житла, які можуть бути реалізовані виключно після передачі цього гуртожитку в комунальну власність.

Відповідач проти позову заперечував, просив суд в позові відмовити, зазначаючи про ненадання позивачем доказів на підтвердження того, що спірна будівля зареєстрована як гуртожиток і що вона є житловою будівлею. Будівля є власністю відповідача. Перший та другий поверх вказаної будівлі є нежитловим і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, а третій поверх використовується як житловий, на ньому проживають зазначені у позові особи. Відповідачем пропонувалося будь-яким зручним та законним способом передати приміщення третього поверху будівлі у власність мешканцям. Також відповідач стверджував, що позивач не надав доказів щодо того, які саме права позивача порушені та які інтереси суспільства будуть захищені при переданні нежитлової будівлі або в будь-якому випадку двох поверхів, на яких знаходяться нежитлові приміщення, де ніхто не мешкає.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 26.04.2018 залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 .

Треті особи позов підтримали з викладених у ньому підстав, просили суд позов задовольнити.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 09.11.2018 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Комунальне підприємство "Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації", яке пояснень по суті спору не надало.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 13.03.2019 у справі №927/224/18 позов задоволено повністю.

Зобов`язано відповідача передати на безкомпенсаційній основі в комунальну власність територіальної громади міста Чернігова особі позивача гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з відповідача до міського бюджету м. Чернігова судовий збір у розмірі 1 762,00 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що ВАТ "Чернігівський ремонтно-механічний завод "Жовтневий молот" законним шляхом набув у власність спірний гуртожиток в ході приватизації державного майна. В подальшому цей гуртожиток було передано до статутного фонду відповідача і останній є його власником. В процесі розгляду справи відповідач не довів приналежності спірної будівлі до нежитлової. За висновком суду, примусова у комунальну власність гуртожитку, який є власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищеним громадянам України, здійснена з дотримання визначеної законом процедури, не може визнаватися порушенням Конституції України, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується Конституції України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просив рішення Господарського суду Чернігівської області від 13.03.2019 у справі №927/224/18 скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволені позову.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, аналогічні тим, які наводилися під час розгляду справи судом першої інстанції. Зокрема, відповідач наголошує на відсутності доказів, які б свідчили про те, що спірна будівля приймалася в експлуатацію саме як житлова будівля та які б підтвердили статус будівлі як гуртожитку. Скаржник вважає, що належна йому на праві власності будівля не є гуртожитком.

Позивач та треті особи-1-7 у відзивах заперечували проти апеляційної скарги, зазначаючи про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи. Зокрема, у відзивах зазначено про те, що самостійне переобладнання відповідачем частини житлових приміщень у нежитлові без відповідного рішення уповноваженого законом органу не може бути підставою для відмови у передачі цих приміщень до комунальної власності. До того ж, спірна будівля була прийнята в експлуатацію у 1972 році саме як гуртожиток для робітників державного підприємства та протягом тривалого часу керівництво підприємства видавало ордери на житлову площу в цьому гуртожитку.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Чернігівської області від 13.03.2019 у справі №927/224/18 скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволені позову.

В судовому засіданні представники позивача, третьої особи-1, третьої особи-2, третьої особи-5, третьої особи-7 заперечували проти апеляційної скарги, просили суд залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Решта третіх осіб у судове засідання не з`явилися, про поважність причин нез`явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третіх осіб в судове засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та третіх осіб про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у відсутності представників третьої особи-3, третьої особи-4, третьої особи-6 та третьої особи-8 за наявними у справі матеріалами.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області №388 від 27.07.1995 "Про дозвіл на приватизацію об`єктів АПК", надано дозвіл на приватизацію Державного підприємства Чернігівського ремонтно-механічного заводу "Жовтневий молот" шляхом продажу акцій цього товариства та зобов`язано керівника підприємства підготувати документи для визначення оцінки вартості майна станом на 01.08.1995 та подати їх у відділ реформування власності.

Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна по Чернігівській області №951 від 29.12.1995 затверджено акт оцінки цілісного майнового комплексу ДП ЧРМЗ "Жовтневий молот", згідно з яким загальна вартість майна, яке підлягало приватизації, склала 183471,9 млн. карбованців. Окрім того, затверджено план приватизації підприємства, прийнято рішення про створення ВАТ "Чернігівський ремонтно-механічний завод "Жовтневий молот" шляхом перетворення Державного підприємства у відкрите акціонерне товариство, затверджено його статут, визначено склад та обрано органи товариства.

З відомості №1 розрахунку вартості будівель, споруд, передавальних пристроїв, машин, обладнання, транспортних засобів та інших основних фондів вбачається, що станом на 01.10.1995 до переліку майна ДП ЧРМЗ "Жовтневий молот", яке підлягало приватизації, включений гуртожиток по АДРЕСА_1 залишковою вартістю 345 805 тис. крб.

З наведеного слідує, що будівля гуртожитку увійшла до статутного фонду ВАТ ЧРМЗ "Жовтневий молот" під час приватизації Державного підприємства ЧРМЗ "Жовтневий молот".

Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради №246 від 23.10.2004 спірній будівлі присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 .

06.12.2004 Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради прийнято рішення №272, яким доручено Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації оформити свідоцтво про право власності ВАТ "ЧРМЗ "Жовтневий молот" на будівлю по АДРЕСА_1.

11.12.2004 оформлено свідоцтво про право власності ВАТ "Чернігівський ремонтно-механічний завод "Жовтневий молот" на нерухоме майно - нежитлову будівлю в м. Чернігові АДРЕСА_3 3 (будівлю гуртожитку літ.1-3) загальною площею 1122,00 кв.м.

Чернігівським МБТІ зареєстровано право власності на нерухоме майно-нежитлову будівлю, про що свідчить наявний у матеріалах справи витяг про реєстрацію права власності від 18.12.2004.

Рішенням Чернігівської міської ради від 30.12.2013 затверджено програму передачі гуртожитків у власність територіальної громади м. Чернігова та реалізації житлових прав мешканців гуртожитків на 2014-2015 роки.

Відповідно до п.п.2.1, 3.4 названої Програми передачі у власність територіальної громади м. Чернігова та приватизації мешканцями підлягають гуртожитки, які є об`єктами права державної власності, та гуртожитки які перебувають у господарському віданні чи оперативному управлінні підприємств, установ, організацій з управління житловим фондом незалежно від форми власності, крім гуртожитків, що знаходяться на балансі військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України та Міністерства внутрішніх справ України. Передача гуртожитків, що є об`єктами приватної власності, у власність територіальної громади м. Чернігова здійснюється на договірних умовах відповідно до чинного законодавства.

В Додатку до Програми наведено перелік гуртожитків, які підлягають передачі у власність територіальної громади м. Чернігова у 2014-2015 роках. До вказаного переліку включено і спірний гуртожиток.

28.11.2014 Чернігівською міською радою прийнято рішення, яким надано згоду на передачу у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова гуртожитків приватної форми власності, в тому числі і спірного гуртожитку, який на той час належав ПАТ ЧРМЗ "Жовтневий молот".

Однак спірна будівля гуртожитку не була передана ВАТ "Чернігівський ремонтно-механічний завод "Жовтневий молот" до комунальної власності.

Натомість рішенням загальних зборів учасників товариства відповідача (протокол №3 від 30.05.2019) вирішено закінчити формування статутного капіталу товариства у розмірі 104 175,00 грн. та сформувати його за рахунок внесення до статутного капіталу товариства нежитлової будівлі літ. 1-3, розміщеної за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 376,9 кв.м.

Згідно з Актом приймання-передачі майна №1 від 30.05.2016 ПАТ "Чернігівський ремонтно-механічний завод "Жовтневий молот" передало, а відповідач прийняв як внесок до статутного капіталу об`єкт нерухомості: перший, другий та третій поверхи нежитлової будівлі літ.1-3 в м АДРЕСА_1 . В подальшому відповідні відомості про право власності позивача на вказану будівлю були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з відмовою відповідача передати у комунальну власність територіальної громади міста Чернігова в особі позивача, як органу місцевого самоврядування, що представляє інтереси цієї громади, гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1.

З 01.01.1984 введено у дію Житловий кодекс Української РСР відповідно до ст. 6, 9 якого жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів (ст.127 Житлового кодексу Української РСР).

З наявних у справі матеріалів вбачається, що на момент введення в експлуатацію та на дату приватизації ДП "Чернігівський ремонтно-механічний завод "Жовтневий молот" спірна будівля відповідала вимогам нормативних документів у галузі будівництва, які діяли на той час, встановлених для житлових будівель (гуртожитків), та використовувалась як гуртожиток, про що свідчать: матеріали приватизації; лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області від 24.01.2018 про те, що гуртожиток по АДРЕСА_3 під час приватизації увійшов до статутного капіталу ВАТ "ЧРМЗ "Жовтневий молот"; ордер №12 від 08.05.2001 на житлову площу у гуртожитку на ім`я ОСОБА_12 ; рішення Чернігівської міської ради, відповідно до яких спірний об`єкт включено у перелік гуртожитків, що підлягають передачі у власність територіальної громади м. Чернігова; заяви третіх осіб 1-7 про приватизацію житлових приміщень у спірному гуртожитку.

Окрім того, зі змісту оскаржуваного рішення слідує, що місцевим господарським судом були оглянуті у судовому засіданні оригінали паспортів третіх осіб 1-7 з відміткою про їх проживання та прописки у спірному гуртожитку.

Фактично заперечення відповідача проти позову зводяться до того, що спірна будівля не була зареєстрована, як гуртожиток, та є нежитловою.

Однак, як вірно зазначив у рішенні суд першої інстанції, не здійснення реєстрації будівлі у Виконавчому комітеті міськради саме як гуртожитку не свідчить про те, що спірна будівля є нежитловою, оскільки на дату введення в експлуатацію гуртожитку (1972 рік) така реєстрація не здійснювалась.

Окрім того, в матеріалах справи наявний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 14.03.2018, з якого вбачається, що за відповідачем зареєстровано право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 . В той же час у графі опису будівлі зазначено: будівля гуртожитку.

Аналогічні відомості внесені у свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 11.12.2004.

На розгляді Господарського суду Чернігівської області перебував позов першого заступника прокурора м. Чернігова в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради до ВАТ "Чернігівський ремонтно-механічний завод "Жовтневий молот", Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області, Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, за участю третьої особи - Комунального підприємства "Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації" про:

- визнання недійсним наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області №951 від 29.12.1995 в частині включення до об`єкту приватизації будівлі гуртожитку, що розташована по АДРЕСА_1 , площею 1122кв.м.;

- визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 06.12.2004 №272, яким Комунальному підприємству "Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації" доручено видати свідоцтво про право власності Відкритому акціонерному товариству "Чернігівський ремонтно-механічний завод "Жовтневий молот" на будівлю по АДРЕСА_1;

- визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого Комунальним підприємством "Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації" Відкритому акціонерному товариству "Чернігівський ремонтно-механічний завод "Жовтневий молот" на будівлю по АДРЕСА_1 загальною площею 1122кв.м.;

- зобов`язання Відкритого акціонерного товариства "Чернігівський ремонтно-механічний завод "Жовтневий молот" передати у комунальну власність територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради об`єкт нерухомого майна - будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1122кв.м.

Рішення Господарського суду Чернігівської області від 01.09.2011 у справі №8/80, яке набрало законної сили, в задоволенні вказаного позову відмовлено, зокрема, у зв`язку з тим, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (в редакції на час розгляду справи у суді) названий Закон не поширюється на гуртожитки, що на законних підставах знаходяться у приватній власності.

Водночас названим судовим рішенням було встановлено, що в документах приватизації, рішеннях органу місцевого самоврядування, а також ордерах на житлову площу в гуртожитку спірна будівля значиться як гуртожиток. Учасниками процесу у справі №8/80 підтверджено, що будівля по АДРЕСА_1 є гуртожитком і суд визнав вказану обставину загальновідомою, яка не спростовується матеріалами справи, а тому не потребує доказуванню і дійшов висновку, що вищезгадана будівля є гуртожитком.

З наведеного слідує, що відносно Чернігівської міської ради встановлена та обставина, що спірна будівля є гуртожитком і на момент приватизації не підлягала передачі у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова, що згідно з ч.4 ст. 75 ГПК України не підлягає повторному доказуванню у справі №927/224/18, але відповідно до ч.5 цієї статті обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відносно приналежності спірної будівлі до жилого чи нежилого приміщення, колегія суддів зазначає наступне.

Місцевим господарським судом було призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. У висновку судової будівельно-технічної експертизи від 29.01.2019 №3278/3279/18-24 експерт зазначив наступне:

- на момент прийняття в експлуатацію в 1972 році, будівля, що знаходиться по проспекту АДРЕСА_1 , відповідала вимогам нормативних документів у галузі будівництва, які діяли на той час (СНиП II-Л.1-62 "Жилые здания. Нормы проектирования"), встановлених для житлових будівель (гуртожитків);

- на момент здійснення приватизації ДП "Чернігівський ремонтно-механічний завод "Жовтневий молот" відповідно до наказу №388 Фонду державного майна України від 27.07.1995 "Про дозвіл на приватизацію об`єктів АПК" будівля, що знаходиться по АДРЕСА_1 , відповідала будівельним нормам (СНиП 2.08.01-89 "Жилые здания"), встановлених для житлових будівель (гуртожитків);

- на момент проведення експертизи будівля, що знаходиться по АДРЕСА_1 , не відповідає вимогам ДБН В.2.2-15-2005 "Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення" (зі змінами), оскільки була введена в експлуатацію в 1972 році;

- первісне функціональне призначення приміщень у вказаній будівлі - гуртожиток (житлова будівля). Фактичне функціональне використання приміщень в будівлі, з врахуванням здійсненої реконструкції, наступне: перший та другий поверхи: частина приміщень - нежитлові (комерційні), частина в стані ремонту; третій поверх - житлові кімнати та допоміжні приміщення. Виділити третій поверх будівлі в АДРЕСА_1, як окремого об`єкту нерухомого майна - гуртожитку, технічно можливо лише в разі проведення ряду заходів для приведення даної частини будівлі у відповідність вимог ДБН В. 2.2-15-2005 "Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення" (зі змінами), а саме: п.2.17, п.п. 2.45-2.47, п.2.53, п.2.55, п.2.58, п.п.2.63-2.64, п.п.3.1-3.2, п.3.4, п.3.6, п.п. 4.6-4.7, п.4.12, п.4.18, п.п. 4.25-4.26, п.4.29, п.5.16, п.п.5.19-5.20, п.п.5.22-5.24, п.п.5.27-5.28, п.5.31, п.п.5.38-5.39, п.п.5.40-5.43.

З наведеного слідує, що в ході експертного дослідження було встановлено здійснення реконструкції будівлі гуртожитку.

Згідно зі ст. ст. 7, 8 Житлового кодексу УРСР непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів. Переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу.

Тобто, переведення спірної будівлі з житлової (гуртожитку) в нежитлову будівлю можливо лише за рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, однак таке рішення не приймалось, докази на підтвердження протилежного у справі відсутні.

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 06.12.2004, виданий Чернігівським МБТІ витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.12.2004, відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підтверджують лише право власності за відповідачем на нерухоме майно, однак не свідчать про переведення в установленому законом порядку житлового приміщення у нежитлове. До того ж, як зазначалося вище, з наданого суду витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 14.03.2018 вбачається, що за відповідачем зареєстровано право власності на будівлю по АДРЕСА_1 , як нежитлову, але в графі опису будівлі зазначено: будівля гуртожитку.

Надані відповідачем протокол загальних зборів учасників від 30.05.2016, акт приймання-передачі майна від 30.05.2016, технічний паспорт на спірну будівлю, виготовлений ФОП Солдатова В.С. на замовлення відповідача, інформаційна довідка ФОП Солдатова В.С. від 04.04.2018 №61 не спростовують вищевикладеного.

Відповідачем належними та допустимим доказами не доведено, що перший та другий поверхи спірної будівлі є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин, оскільки право власності за відповідачем зареєстровано саме на один об`єкт нерухомого майна. При цьому самостійне переобладнання частини гуртожитку у нежитлові приміщення без відповідного рішення уповноваженого законом органу не може свідчити про автоматичну зміну статусу приміщень та будівлі в цілому з житлового у нежитлове.

Відносно правових підстав передання будівлі гуртожитку до комунальної власності, колегія суддів зазначає наступне.

Особливості забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону врегульовано Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

В ч.ч.1, 4 ст. 1 названого Закону в чинній редакції визначено, що сфера його дії поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 01.12.1991) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб.

У справі відсутні докази на підтвердження того, що спірний гуртожиток було побудовано або придбано до 01.12.1991 приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти.

Згідно з наведеними у ст. 1-1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" визначенням, гуртожитками, включеними до статутних капіталів, вважаються гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 01.12.1991) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом.

Житловий комплекс гуртожитку - це гуртожиток як цілісний об`єкт нерухомого майна (будівля гуртожитку та/або його частини, його мережі, відведена під ним земельна ділянка, його прибудинкова територія та розташовані на ній будівлі і споруди, необхідні для утримання та обслуговування гуртожитку за прямим цільовим призначенням - для проживання мешканців).

Нормами ст. 4 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" передбачено право громадян та членів їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради.

Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів.

Приватизація жилих і нежилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад, які раніше були самовільно переплановані, може відбуватися після визнання перепланування таким, що відповідає законодавству України щодо технічних умов і будівельних норм до житла. Мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону (державної форми власності, а також у гуртожитках, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Як вбачається з матеріалів справи, треті особи 1-7 ( ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 ), що мешкають у спірному гуртожитку, звернулися до позивача із заявами від 13.10.2017 про приватизацію кімнат у вказаному гуртожитку.

Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради зверталося до відповідача з пропозицією розпочати процес передачі гуртожитку до комунальної власності міста (лист від 31.10.2017 №835) і представники відповідача запрошувалися на засідання комісії із забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (лист від 26.12.2017 №1039).

Натомість відповідач у відповідях на звернення з приводу будівлі гуртожитку зазначав про те, що вона є нежитловою, мешканці гуртожитку займають лиш е третій поверх і їх статус не визначено, а пропозиція щодо передачі будівлі у комунальну власність є намаганням незаконно заволодіти власністю товариства (лист від 04.12.2017 №58). Відповідач пропонував визначити процедуру придбання структурами міської ради площ третього поверху будівлі з подальшим вирішенням проблем мешканців (лист від 26.12.2017 №70).

Положення ст. 5 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" передбачають здійснення передачі гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб у власність територіальних громад на добровільних (договірних) умовах, а у разі відмови - за рішенням суду.

З наявного у справі листування вбачається, що сторони не змогли досягти згоди щодо вирішення питання передачі всієї будівлі гуртожитку до комунальної власності, в тому числі на компенсаційній основі (листи позивача від 09.01.2018 №1-24/11-8934, від 02.04.2018 №1-27/377, лист відповідача від 05.04.2018, лист відділу квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської від 29.01.2018 №29), що й зумовило подання даного позову.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону на безкомпенсаційній основі: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду

Оскільки відповідач не вчиняє дій щодо передачі у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова, позивач, як представницький орган цієї громади, відповідно до ст. 10 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні", та на виконання своїх повноважень правомірно звернувся до суду за захистом порушених прав.

Норми ст. 41 Конституції України передбачають можливість примусового відчуження об`єктів права приватної власності лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

В той же час, ст. 47 Конституції України гарантує кожному право на житло та створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду, а також надання державою та органами місцевого самоврядування житла громадянам, які потребують соціального захисту, безоплатно або за доступну для них плату.

З наведеного слідує, що держава може приймати закони, які передбачають примусове відчуження права власності з мотивів суспільної необхідності, однією з яких є нестворення державою умов для забезпечення громадянам, які потребують соціального захисту, отримання житла безоплатно або за доступну для них ціну. Отже, примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищеним громадянам України, здійснена з дотримання визначеної законом процедури, не може визнаватися порушенням Конституції України, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується вищезазначеними статтями Конституції України (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 06.09.2018 у справі №904/10435/17).

Доводи відповідача щодо неправомірного втручання та порушення його права власності з посиланням на ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відхиляються судом, оскільки практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що національні органи мають широкі межі розсуду при визначенні того, що є "в інтересах суспільства". Цілком прийнятним є те, що законодавець користується більшими можливостями для здійснення соціально-економічної політики, і Суд поважає підхід законодавця до проблеми вимог, пов`язаних з "інтересами суспільства" (справа "Прессос Компанія Нав`єра С. А." та інші проти Бельгії, рішення від 20.11.1995, Series A No. 332); втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою відповідно до пункту 1 статті 1 Протоколу лише за виключних обставин (справа "Україна-Тюмень" проти України, рішення від 22.11.2007).

Позивач пропонував відповідачу розрахувати суму компенсації відповідно до ч.4 ст.14 Закону (лист від 02.04.2018 №1-27/377), але відповідач відмовився та натомість запропонував передати у комунальну власність лише третій поверх гуртожитку (лист від 05.04.2018 №21). Однак таке виділення приміщень гуртожитку є неможливим без проведення даної частини будівлі у відповідність до вимог ДБН В .2.2-15-2005, про що зазначалося у висновку судової будівельно-технічної експертизи від 29.01.2019 №3278/3279/18-24.

Оскільки передача спірного гуртожитку до комунальної власності обумовлена забезпеченням реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитку, зокрема, шляхом приватизації займаних кімнат, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що припинення права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна не порушує Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принципу мирного володіння майном, з огляду на дотримання справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи - власника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження старого міста" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 13.03.2019 у справі №927/224/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №927/224/18 повернути Господарському суду Чернігівської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у порядку і строки, встановлені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 23.05.2019.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

Г.А. Кравчук