РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.05.2019Справа № 910/4250/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Дьогтяр О.О., розглянув матеріали господарської справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтозапчастина»

до акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 306 343,02 грн.

за участю представників сторін:

від позивача Мастюгін Д.І. - адвокат (ордер КС № 439874 від 07.03.2019)

від відповідача Оніщук О.В. - представник (довіреність № б/н від 31.10.2018)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Укравтозапчастина» (далі - ТОВ «Укравтозапчастина», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця», відповідач) про стягнення 306 343,02 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем обов`язку оплатити товар, поставлений позивачем на підставі договору поставки № ПЗ/П-181525/НЮ від 03.10.2018.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 306 343,02 грн., з яких: 153 498,04 грн. - пеня, 25 583,01 грн. - 3% річних, 127 261,97 грн. - інфляційна складова боргу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2019, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі № 910/4250/19 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 14.05.2019.

25.04.2019 до суду надійшло клопотання позивача про повернення з Державного бюджету надмірно сплаченого ним судового збору в розмірі 1 252,97 грн.

14.05.2019 до суду надійшли пояснення відповідача, в яких останній, посилаючись на рекомендації Верховного Суду України, викладені у листі № 62-97р від 03.04.1997, заперечив правильність здійсненого позивачем розрахунку інфляційної складової боргу та надав власний розрахунок вказаної позовної вимоги, вважав, що розмір інфляційної складової боргу становить 71 235,18 грн. Крім того, відповідач зазначив про порушення позивачем строку виконання зобов`язання поставити товар.

У судовому засіданні 14.05.2019 судом оголошено перерву у судовому засіданні до 21.05.2019.

18.05.2019 до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій останній, зокрема, вказав, що вважає застосування рекомендацій Верховного Суду України, наведених у листі № 62-97р від 03.04.1997, недоречним з огляду на рекомендаційний характер та давній термін видання вказаного листа. Щодо тверджень відповідача про порушення строку поставки товару заперечив.

У судовому засіданні 21.05.2019 позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, вважав їх необґрунтованими та безпідставними, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, у судовому засіданні 21.05.2019 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

03.10.2018 між публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», правонаступником якого є позивач - акціонерне товариство «Українська залізниця» (покупцем), та товариством з обмеженою відповідальністю «Укравтозапчастина» (постачальникои) був укладений договір поставки № ПЗ/П-181525/НЮ (далі - договір).

Відповідно до цього договору постачальник зобов`язується у 2018 році поставити і передати у власність покупцю певну продукцію (далі - товар), відповідно до Специфікації № 1 (Додаток № 1), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити цей товар на умовах даного договору (п. 1.1 договору).

Положеннями п.п. 1.2-1.5 договору передбачено найменування товару - трактори, виробник товару - ВАТ «Мінський тракторний завод» м. Мінськ, рік виробництва товару - 2018 рік, кількість та асортимент товару визначений у специфікації № 1 (Додаток № 1), яка є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до специфікації № 1 позивач зобов`язувався поставити відповідачу трактор МТЗ-82.1 обладнаний стаціонарною косаркою КРД-1,5 у кількості 3 шт., трактор МТЗ-82.1 обладнаний подрібнювачем відходів деревини ПЛ-160 та фронтальним навантажувачем у кількості 2 шт. загальною вартістю 3 939 999,96 грн. (з ПДВ).

Згідно з п. 3.1 договору покупець оплачує поставлений постачальником товар за ціною, вказаною у Специфікації № 1 (Додаток № 1).

Пунктом 3.3 договору передбачено, що сума договору складає 3 283 333,30 грн. без ПДВ, ПДВ 20% - 656 666,66 грн., 3 939 999,96 грн. разом з ПДВ.

Покупець здійснює оплату поставленого товару на підставі виставлених рахунків, протягом 20 банківських днів з дня отримання товару та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками акту приймання-передачі товару (п. 4.2 договору).

Судом встановлено, що позивач здійснив поставку замовленого відповідачем товару в повному обсязі та зареєстрував податкові накладні від 01.11.2018 (2 шт.), 09.11.2018 та 21.11.2018, що підтверджується актом приймання-передачі № 1-118 від 01.11.2018 та квитанціями (про реєстрацію податкових накладних) від 23.11.2018 (3 шт.), 30.11.2018.

Таким чином, судом встановлено, що з урахуванням положень п. 4.2 договору, останнім днем строку виконання зобов`язання з оплати товару, поставленого позивачем, є 28.11.2018.

При цьому доводи представників сторін щодо порушення або своєчасного виконання позивачем обов`язку поставити товар не беруться судом до уваги, з огляду на те, що дана обставина не стосується суті спору, а тому не входить до предмета доказування та не досліджується судом в межах даного спору.

Відповідач, у свою чергу, поставлений позивачем товар оплатив у повному обсязі, проте з порушенням встановленого умовами укладеного сторонами строку, що підтверджується платіжним дорученням № 1439842 від 15.02.2019 на суму 3 939 999,96 грн.

У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача 153 498,04 грн. пені, 25 583,01 грн. 3% річних та 127 261,97 грн. інфляційної складової боргу.

Розглядаючи даний спір, оцінюючи правомірність вимог позивача та вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що останнім днем строку виконання зобов`язання з оплати товару, поставленого позивачем, є 28.11.2018, проте відповідач оплатив вказаний товар 15.02.2019.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріали справи свідчать, що відповідач поставлений позивачем товар оплатив несвоєчасно, відтак допустив порушення зобов`язання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Положеннями ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Пунктом 7.2.1 договору передбачено, що у разі порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочки, включаючи день оплати.

Водночас у п. 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» роз`яснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Здійснивши власний розрахунок пені за період з 29.11.2018 по 14.02.2019, суд встановив, що її розмір становить 151 555,07 грн., тобто є меншим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Отже, вимога про стягнення з відповідача пені заявлена позивачем правомірно, проте підлягає задоволенню в розмірі, визначеному судом, а саме - 151 555,07 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши власний розрахунок 3% річних за період з 29.11.2018 по 14.02.2019, суд встановив, що її розмір становить 25 259,18 грн., тобто є меншим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Отже, вимога про стягнення з відповідача 3% річних заявлена позивачем правомірно, проте підлягає задоволенню в розмірі, визначеному судом, а саме - 25 259,18 грн.

Крім того, здійснивши власний розрахунок інфляційної складової боргу за період з 29.11.2018 по 14.02.2019, суд встановив, що її розмір становить 71 235,20 грн., тобто є меншим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Отже, вимога про стягнення з відповідача інфляційної складової боргу заявлена позивачем правомірно, проте підлягає задоволенню в розмірі, визначеному судом, а саме - 71 235,20 грн.

При цьому суд зазначає, що здійснюючи розрахунок інфляційної складової боргу, ним були взяті до уваги роз`яснення, наведені у п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», відповідно до яких розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті «Бизнес» від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах «Законодавство» і «Ліга».

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 151 555,07 грн., 3% річних в розмірі 25 259,18 грн. та інфляційної складової боргу в розмірі 71 235,20 грн.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, розглянувши клопотання позивача про повернення надмірно сплаченого судового збору в розмірі 1 252,97 грн., на підставі ст. 7 Закону України «Про судовий збір», суд дійшов висновку про часткове задоволення вказаного клопотання та необхідність повернення позивачу з Державного бюджету України надмірно сплаченого судового збору в розмірі 1 252,83 грн.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 231, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір», суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтозапчастина» (02088, м. Київ, вул. Першого Травня, буд. 1-А, ідентифікаційний код 30722204) пеню в розмірі 151 555,07 грн. (сто п`ятдесят одна тисяча п`ятсот п`ятдесят п`ять грн. 07 коп.), 3% річних в розмірі 25 259,18 грн. (двадцять п`ять тисяч двісті п`ятдесят дев`ять грн. 18 коп.), інфляційну складову боргу в розмірі 71 235,20 грн. (сімдесят одна тисяча двісті тридцять п`ять грн. 20 коп.), витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 720,74 грн. (три тисячі сімсот двадцять грн. 74 коп.).

3. Повернути товариству з обмеженою відповідальністю «Укравтозапчастина» (02088, м. Київ, вул. Першого Травня, буд. 1-А, ідентифікаційний код 30722204) з Державного бюджету України частину сплаченого судового збору в розмірі 1 252,83 грн. (одна тисяча двісті п`ятдесят дві грн. 83 коп.).

4. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 24.05.2019.

Суддя О.Г. Удалова