РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2019Справа № 910/1608/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження господарську справу

за позовною заявою Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області

до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 24 453,73 грн.

без повідомлення учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Інгульський відділ державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Інгульський ВДВС, позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк", відповідач) про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 24 453,73 грн.

Позов мотивований тим, що на виконанні в Інгульському ВДВС перебували виконавчі провадження ВП № 33676688, ВП № 43510458 та ВП № 43511483 відносно боржника ОСОБА_1 , відкриті на виконання рішень судів у цивільних справах.

У ході проведення виконавчих дій за вказаними провадженнями відділом ДВС були отримані грошові кошти в результаті реалізації арештованого нерухомого майна боржника та в наступному перераховані стягувачу - АТ КБ "Приватбанк" в сумі 24 453,73 грн. Проте, у подальшому електронні торги були визнані судом недійсними, тому посилаючись на ст. ст. 216, 1212 ЦК України, позивач заявив вимоги про повернення перерахованих відповідачу грошових коштів, отриманих результаті реалізації арештованого майна в сумі 24 453,73 грн., оскільки правова підстава перебування грошових коштів у стягувача відпала.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.03.2019 р. за вказаним позовом було відкрите провадження, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до правил, визначених ст.ст. 12, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Цією ж ухвалою сторонам надано строк, передбачений законом, для реалізації ними своїх процесуальних прав та обов`язків.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, у строк, визначений законом, надав відзив, у якому проти позову заперечив, вказав на те, що підставою перерахування грошових коштів стягувачу є виконавчі документи про стягнення боргу, а не протокол прилюдних торгів чи акт про реалізацію майна, які були скасовані судом, тому правові підстави набуття вказаних коштів не відпали. Також зазначив, що стороною правочину (договору купівлі-продажу майна на електронних торгах) є фізична особа ОСОБА_2 (покупець), тому саме вона є належним позивачем щодо вимог про стягнення коштів, отриманих стягувачами за виконавчим провадженням, а сам позов підлягає розгляду в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України. Просив відмовити у задоволенні позову.

У відповіді на відзив позивач вказав, що отримані стягувачем кошти після визнання прилюдних торгів недійсними мають бути повернуті відділу в порядку реституції та відповідно до ст. 1212 ЦК України, оскільки підстава для перерахування цих коштів відпала. Щодо підвідомчості даного спору судам господарської юрисдикції позивач зазначив, що підставою для отримання відповідачем грошових коштів в сумі 24453,73 грн. був правочин - реалізація майна боржника з прилюдних торгів, яка за своєю правовою природою віднесена до угод купівлі-продажу, де стороною є Інгульський ВДВС, який здійснював примусове виконання виконавчого документа, а також передачу арештованого майна на реалізацію та подальше перерахування грошових коштів АТ КБ "Приватбанк", отже, спір виник між юридичними особами.

Суд, розглянувши заяви учасників справи по суті позову, дослідивши наявні у справі докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом установлено, що на виконанні в Інгульському відділі державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області перебувають виконавчі провадження:

ВП № 43511483 з примусового виконання виконавчого листа № 2/489/680/14,

виданого 12.05.2014 Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення з

ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості в сумі 10 412,20 грн.;

ВП № 33676688 з примусового виконання виконавчого листа № 2/1416/553,

виданого 10.05.2012 Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення з

ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості в сумі 14 077,93грн.;

ВП № 43510458 з примусового виконання виконавчого листа № 2/489/680/14, виданого 12.05.2014 Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення з

ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" судового збору в сумі 243, 60 грн.

З метою примусового виконання вказаних виконавчих документів державним виконавцем були вжиті заходи щодо виявлення майна боржника та звернення на нього стягнення. Так, в ході проведення виконавчих дій Державне підприємство „Інформаційний центр" Міністерства юстиції України провело електронні торги з реалізації належної боржнику квартири АДРЕСА_1 .

Переможцем торгів стала фізична особа - ОСОБА_2 , яка сплатила за придбане майно 422700 грн. (протокол № 59730 від 10.03.2015). Сплачені покупцем грошові кошти були розподілені наступним чином: 21135 грн. надійшло на рахунок ДП „Інформаційний центр'' МЮУ (гарантійний внесок) та 401565 грн. надійшло від покупця на рахунок Інгульського ВДВС.

26.03.2015р. державний виконавець склав акт про реалізацію нерухомого майна з електронних торгів.

Грошові кошти, отримані від реалізації арештованого майна боржника, були розподілені між стягувачами за зведеним виконавчим провадженням ВП № 26792642Г, зокрема, платіжним дорученням від 17.04.2015 № 2767 в розмірі 10 412,20грн (ВП № 43511483), платіжним дорученням від 17.04.2015 № 2765 в розмірі 13 797,93грн (ВП № 33676688). платіжним дорученням від 17.04.2015 № 2764 в розмірі 243,60грн (ВП № 43510458) на користь АТ КБ "Приватбанк", що в загальному розмірі склало 24 453,73 грн. У зв`язку з повним фактичним виконанням рішень суду зазначені виконавчі провадження були закінчені державним виконавцем на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України „Про виконавче провадження".

Проте, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 08.02.2016р. по справі № 489/4802/15-ц, залишеним без змін судом касаційної інстанції, електронні торги, проведені 10.03.2015 ДП „Інформаційний центр" МЮУ з продажу квартири АДРЕСА_1 , визнано недійсними. Також визнано недійсним протокол № 59730 проведення електронних торгів від 10.03.2015р., акт про реалізацію нерухомого майна з електронних торгів, а також свідоцтво про право власності на майно.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.11.2017р. касаційну скаргу Інгульского ВДВС на вказане судове рішення відхилено, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08.02.2016р. було залишене без змін.

У зв`язку з ухваленням зазначеного судового рішення постанови про закінчення виконавчих проваджень ВП № 33676688, ВП № 43510458 та ВП № 43511483 від 25.06.2015 були скасовані та 14.03.2016р. державним виконавцем вказані провадження відновлені, за якими на даний час проводяться виконавчі дії, спрямовані на забезпечення виконання судових рішень.

У подальшому, оскільки електронні торги з реалізації арештованого майна були визнані недійсними та, відповідно, відпала правова підстава для утримання цих коштів стягувачем, позивач направив листи банку з пропозицією повернути на рахунок відділу ДВС грошові кошти, а саме: за ВП № 33676688 - 12.04.20І6р. за вих. № 16283, 22.01.2018 за вих. № 2091, 20.06.2018р. за вих. № 38235 на суму 13 797,93 грн.; за ВП № 43510458 - 12.04.2016р. за вих. № 16284, 22.01.2018р. за вих. № 2094 на суму 243,60 грн.; за ВП № 43511483 - 12.04.2016р. за вих. № 16274, 15.06.2016р. за вих. № 26250 (вручено згідно з відміткою АТ КБ "Приватбанк" за вх. № 4224 від 16.06.2016 року), 22.01.2018р. за вих. № 2085, 22.06.2018р за вих. № 38419, 15.08.2018 за вих. № 48085 на суму 10 412,20 грн.

Відповіді на вказані листи відділ ДВС не отримав, грошові кошти АТ КБ "Приватбанк" на рахунок відділу ДВС не повернув, тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу.

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

У даному випадку сторонами спірних правовідносин є юридичні особи, між якими виник спір щодо повернення на підставі ст. 1212 ЦК України грошових коштів, сплачених на виконання судового рішення, тобто спору про право на розпорядження цими кошти, що свідчить про наявність господарських відносин між сторонами. За таких обставин суд вважає, що дана справа має розглядатись за правилами господарського судочинства.

Вирішуючи спір по суті та перевіряючи доводи сторін, суд виходив з наступного.

Відділ ДВС, звертаючись до суду із даним позовом, визначив такі правові підстави повернення йому грошових коштів, сплачених на виконання недійсного договору: 1) положення статті 216 ЦК України щодо обов`язку кожної із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину, 2) положення статті 1212 ЦК України, за якими отримане майно підлягає поверненню, якщо підстава набуття цього майна згодом припинила існувати.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Проте, слід зазначити, що правила статті 216 ЦК України можуть бути застосовані лише до сторін правочину, визнаного недійсним (договору купівлі продажу реалізованого майна), а саме: до відчужувачів майна (органу Державної виконавчої служби, позивача) і торгуючої організації (Державного підприємство „Інформаційний центр" Міністерства юстиції України), та до набувача майна - фізичної особи ОСОБА_2, яка сплатила за придбане майно грошові кошти. Отже, оскільки відповідач АТ КБ "Приватбанк" не є стороною договірних правовідносин за договором купівлі-продажу (що був укладений на прилюдних торгах та який визнано у подальшому судом недійсним), то стаття 216 ЦК України не може бути застосована у якості підстави для стягнення спірних грошових коштів.

Разом з тим, якщо керуватись приписами статті 1212 ЦК України, у якості правової підстави для даного позову, то слід дійти до висновку, що використання правового механізму, установленого цією статтею, можливе лише у разі задоволення позову особи, яка вважає себе власником майна (грошових коштів, сплачених покупцем) у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Так, згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Указаний спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право власнику витребувати у набувача майно. Отже, конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, передбачає спосіб захисту саме власника майна.

До таких висновків дійшов Верховний суд у своїй постанові від 12.09.2018 року по справі № 154/948/16-ц, на яку посилався позивач у обґрунтування позовних вимог. Проте, у справі, що розглядається, позивач - Інгульський ВДВС не є власником грошових коштів (вартості нерухомого майна), які він просить стягнути з відповідача, а тому вказана постанова суду касаційної інстанції не може бути застосована до спірних правовідносин з огляду на наявність у справі № 154/948/16-ц інших фактичних обставин, де позивачем виступив саме власник грошових коштів (покупець нерухомості, реалізованої на прилюдних торгах, визнаних у подальшому недійсними). Указане кореспондується із доводами позивача у даній справі про те, що повернення спірних грошових коштів необхідне для подальшого їх перерахування покупцю майна ОСОБА_2

За таких обставин суд приходить до висновку, що Інгульський ВДВС є неналежним позивачем у спорі, підставами якого є ст. 1212 ЦК України.

Натомість, слід зазначити, що підставами набуття спірних грошових коштів відповідачем - АТ КБ "Приватбанк" є рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва на загальну суму 24 453,73 грн., які набрали законної сили та у встановленому законом порядку не скасовані, а значить - правові підстави для набуття їх стягувачем (банком) не відпали.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що у задоволенні позову Інгульського ВДВС слід відмовити.

У разі відмови у задоволенні позову витрати по сплаті судового збору за правилами ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-79, 129, 236-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 24 453,73 грн. відмовити.

Повне судове рішення складене 21 травня 2019 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.