ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року

м. Київ

Справа № 904/64/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О.М. - головуючий, Стратієнко Л.В., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання Низенко В.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області

у складі судді Максимів Т.В.

від 24.05.2018

та постанову Західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Кордюк Г.Т., Кравчук Н.М., Хабіб М.І.

від 10.01.2019

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", 2) Приватного акціонерного товариства "Прикарпаттяобленерго"

про солідарне стягнення 441 540,86 грн, з яких: 147 287,67 грн - 6% річних та 294 253,19 грн - інфляційні втрати за простим векселем № 568 від 04.05.2000

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" та Приватного акціонерного товариства "Прикарпаттяобленерго" про стягнення солідарно з відповідачів 441 540,86 грн заборгованості, з яких: 147 287,67 грн - шість відсотків річних від основного боргу по векселю та 294 253,19 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є законним держателем простого векселя № 568 від 04.05.2000 на суму 1 000 000,00 грн, випущеного відповідачем-2, а відповідачі, як індосант та векселедавець, які відповідно до статті 47 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі є солідарно зобов`язаними перед позивачем особами, не виконали своїх зобов`язань та не здійснили платіж за зазначеним векселем у строк настання платежу за векселем за вимогою позивача, у зв`язку з чим відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та пункту 2 статті 48 Конвенції, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі зобов`язані солідарно сплатити позивачу інфляційні втрати та шість відсотків річних.

05.01.2018 Господарський суд Дніпропетровської області за зазначеною позовною заявою відкрив провадження у справі № 904/64/18.

Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 06.02.2018, керуючись положеннями статті 30 Господарського процесуального кодексу України передав справу № 904/64/18 за виключною підсудністю до Господарського суду Івано-Франківської області, оскільки спір у цій справі пов`язаний з емісією цінних паперів та має розглядатися за місцезнаходженням емітента.

2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

04.05.2000 Відкрите акціонерне товариство "Прикарпаттяобленерго", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Прикарпаттяобленерго", емітувало простий вексель № 568 за номінальною вартістю 1 000 000,00 грн зі строком платежу: "за пред`явленням, але не раніше 01.01.2015 року".

За вказаним векселем Відкрите акціонерне товариство "Прикарпаттяобленерго" зобов`язалося заплатити проти цього векселя Українському кредитному банку, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк", чи його наказу, 1 000 000,00 грн.

Публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" на звороті векселя проставлено бланковий індосамент на пред`явника "Платити наказу: без обороту на мене", підписаний головою правління, головним бухгалтером та скріплений печаткою банку.

У вказаному векселі зазначено, що він підлягає сплаті в м. Київ, УКБ р/р НОМЕР_1 , МФО 321701, код 00131564.

10.04.2015 Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Публічного акціонерного товариства "Прикарпаттяобленерго" з листом № 26-2586/1.2-15 від 09.04.2015, в якому просило оплатити до 12-00 години 17.04.2015 вісім векселів, зокрема і простий вексель № 568 на вказаний у листі рахунок. У листі зазначено, що у разі неоплати векселів відповідно до чинного законодавства по векселях буде вчинений протест у неплатежі. До зазначеного листа Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" додало копії восьми простих векселів, зокрема копію векселю № 568.

Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 29.12.2015 у справі № 904/9103/15, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.12.2017, стягнув з Публічного акціонерного товариства "Прикарпаттяобленерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 1 000 000,00 грн за простим векселем № 568. Відмовив у задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк".

05.01.2018 Приватне акціонерне товариство "Прикарпаттяобленерго" оплатило вексель № 568 повністю, що підтверджується платіжними дорученнями № 5736 від 05.12.2017 на суму 200 000 грн. та № 6703 від 05.01.2018 на суму 800 000,00 грн.

У зв`язку з тим, що виконання зобов`язання з оплати векселя було прострочене Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", як держатель векселю №568, нарахував відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 48 Уніфікованого закону про переказні та прості векселі за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 18.04.2015 по 30.09.2017 інфляційні втрати у розмірі 294 253,19 грн та шість відсотків річних у розмірі 147 287,67 грн, та звернувся до господарського суду з позовом про стягнення зазначених сум солідарно з Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" та Приватного акціонерного товариства "Прикарпаттяобленерго".

3. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття.

Господарський суд Івано-Франківської області рішенням від 24.05.2018, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 10.01.2019, відмовив у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову по суті спору, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач-1 звільнений від відповідальності за платіж по векселю № 568, оскільки вексель містить застереження, за яким відповідач-1, як індосант, звільняється від відповідальності та позивач (новий векселедержатель) погодився прийняти вексель за наявності такого застереження. Також суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача-2 шести відсотків річних відповідно до пункту 2 абзацу 1 статті 48 Уніфікованого закону, оскільки позивач не довів факту пред`явлення ним відповідачу-2 до оплати оригіналу векселя № 568 у встановленому місці та у визначений строк, не надав доказів вчинення протесту векселя нотаріусом, чим позбавив відповідача-2 можливості пересвідчитись у тому, що Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є законним векселедержателем оригіналу векселя та засвідчити на оригіналі векселя виконання ним свого обов`язку щодо оплати.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат, суди виходили з того, що стаття 625 Цивільного кодексу України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, які врегульовані спеціальним вексельним законодавством, яке не передбачає стягнення інфляційних втрат у разі прострочення виконання вексельного зобов`язання.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

У касаційній скарзі на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 24.05.2018 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.01.2019 позивач - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" просить скасувати зазначені судові рішення і постанову та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник посилається на неправильне застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема статей 196, 526, 599, 625 Цивільного кодексу України, статті 48 Уніфікованого закону, та порушення норм процесуального права, зокрема статей 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України. За твердженням скаржника, суди попередніх інстанцій:

- дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача-2 шести відсотків річних відповідно до пункту 2 абзацу 1 статті 48 Уніфікованого закону, оскільки не врахували, що вимоги позивача про оплату за векселем були заявлені у строки, встановлені самим векселем;

- не врахували, що положення Уніфікованого закону в частині стягнення шести відсотків та статті 625 Цивільного кодексу України в частині нарахування інфляційних втрат надають можливість держателю векселя звернутися за захистом свого законного права про стягнення шести відсотків та інфляційних втрат;

- неправильно застосували положення статті 16 Уніфікованого закону, в якій містяться положення щодо того, хто є законним держателем векселя, не врахували, що законний векселедержатель не зобов`язаний доводити наявність і дійсність своїх прав за векселем, вони вважаються наявними і дійсними, а доведення протилежного - обов`язок особи, якій пред`явлено вимогу за векселем;

- не врахували правову позицію щодо стягнення шести відсотків, викладену в постанова Верховного Суду у справах 904/8710/17, 904/8711/17, 904/8712/17, 904/8713/17, 904/8714/17 та 904/8715/17;

- дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення інфляційних нарахувань та зазначає про те, що оскільки у спеціальному вексельному законодавстві відсутні норми, які б стосувались інфляційних нарахувань та наслідків їх застосування в країнах-учасниках Конвенції, то до вексельних правочинів підлягають застосуванню загальні норми Цивільного кодексу України.

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач-2 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 24.05.2018 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.01.2019 залишити без змін, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій в повному обсязі дослідили матеріали справи, ухвалили правильні рішення відповідно до норм чинного законодавства, а доводи скаржника в касаційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими та не спростовують правильні висновки судів. Зазначає про безпідставність посилань скаржника на правову позицію у Верховного Суду у справах 904/8710/17, 904/8711/17, 904/8712/17, 904/8713/17, 904/8714/17 та 904/8715/17, оскільки правові відносини у зазначених справах хоча і є подібними з правовідносинами у цій справі, однак обставини у зазначених справах є відмінними від обставин у цій справі. За твердженням відповідача-2 підстави для застосування до нього відповідальності за прострочення здійснення платежу за векселем відсутні, оскільки нормою 48 Уніфікованого закону не передбачено покладення на зобов`язану за векселем особу платежу з інфляційних втрат, позивач не пред`явив оригінал простого векселю до оплати, простий вексель не був пред`явлений позивачем до платежу у визначеному в ньому місці.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач-1 просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій в повному обсязі дослідили матеріали справи, ухвалили правильні рішення відповідно до норм чинного законодавства.

Позиція Верховного Суду

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанцій.

Касаційний господарський суд, здійснивши розгляд касаційної скарги у письмовому провадженні, обговоривши доводи, наведені скаржником у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, надану господарськими судами попередніх інстанцій юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судами норм матеріального та дотримання норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відносини, пов`язані з обігом векселів в Україні, регулюються Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 07.06.1930), а також Законами України "Про обіг векселів в Україні", "Про цінні папери та фондовий ринок", "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", "Про приєднання України до Женевської Конвенції 1930 року про врегулюванню деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів".

Відповідно до статті 14 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" визначено, що вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю). Векселі можуть бути прості або переказні та існують виключно у документарній формі. Особливості видачі та обігу векселів, здійснення операцій з векселями, погашення вексельних зобов`язань та стягнення за векселями визначаються законом.

Відповідно до Закону України від 06.07.1999 № 826-ХІV "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі" Верховна Рада України постановила приєднатися від імені України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції.

Відповідно до статті 43 Конвенції, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (далі за текстом - Уніфікований закон), держатель може використати своє право регресу проти індосантів, трасанта та інших зобов`язаних осіб, зокрема при настанні строку платежу, якщо платіж не був здійснений.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" індосант - власник ордерного цінного паперу (його уповноважена особа), який вчиняє індосамент. Індосамент може бути повним (іменним) - виписаним на ім`я (найменування) конкретної особи або бланковим (на пред`явника) - виписаним без зазначення імені (найменування) особи.

Відповідно до пункту 1.2. Положення про порядок здійснення банками операцій з векселями в національній валюті на території України, затвердженого постановою правління Національного банку України № 508 від 16.12.2002, векселедержатель - юридична або фізична особа, яка володіє векселем, що виданий або індосований цій особі чи її наказу, або індосований на пред`явника, або шляхом бланкового індосаменту, чи на підставі інших законних прав.

Відповідно до статті 77 Уніфікованого закону до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, зокрема положення щодо індосаменту (статті 11 - 20).

Відповідно до статті 16 Уніфікованого закону власник переказного векселя вважається його законним держателем, якщо його право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть якщо останній індосамент є бланковим. Закреслені індосаменти вважаються при цьому ненаписаними. Якщо за бланковим індосаментом іде інший індосамент, то особа, яка підписала останній, вважається такою, що придбала вексель за бланковим індосаментом.

Отже, особа, у якої знаходиться вексель, вважається його законним держателем, якщо її право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть, якщо останній із них є бланковим.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій на підставі зазначених норм встановили, що позивач є держателем векселя № 568, відповідач-1 є індосантом, тобто юридичною особою, яка володіла векселем і здійснила передатний напис, а відповідач-2 є векселедавцем.

Частиною 1 статті 11 та статтею 13 Уніфікованого закону встановлено, що будь-який переказний вексель, навіть виданий без прямого застереження про наказ, може бути переданий шляхом індосаменту.

Індосамент повинен бути написаний на переказному векселі або на приєднаному до нього аркуші (алонжі). Він повинен бути підписаний індосантом.

Індосамент може не містити найменування особи, на користь якої він вчинений, або може складатися лише з одного підпису індосанта (бланковий індосамент). В останньому випадку для того, щоб мати чинність, індосамент повинен бути написаний на звороті переказного векселя або на приєднаному до нього аркуші (алонжі).

Як встановили суди попередніх інстанцій простий вексель № 568 на звороті містив проставлений Закритим акціонерним товариством "Український кредитний банк", правонаступником якого є відповідачем-1, бланковий індосамент на пред`явника "Платити наказу: без обороту на мене", засвідчений головою правління та головним бухгалтером банку.

Статтею 15 Уніфікованого закону визначено, що індосант відповідає за акцепт і зі платіж, якщо не обумовлене протилежне.

Отже, у випадку включення до індосаменту застереження "без обороту на мене" чи будь-якого іншого, наслідком якого може бути звільнення індосанта від відповідальності за платіж за векселем, передбаченої вказаною нормою Уніфікованого закону, індосант відповідає лише за дійсність переданої за векселем вимоги. Таке застереження означає, що при неакцепті або неплатежі до такого індосанта не можуть бути пред`явлені вимоги, передбачені статтями 43 - 49 Уніфікованого закону, тобто зазначена особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов`язань за векселем.

З огляду на викладене, Касаційний господарський суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що відповідач-1 звільнений від відповідальності за платіж по векселю № 568, оскільки вексель містив застереження, за яким відповідач-1, як індосант, звільнявся від відповідальності та позивач (новий векселедержатель) погодився прийняти вексель за наявності такого застереження, у зв`язку з чим суди правильно відмовили у задоволення позовних вимог, заявлених до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк".

У пункті 2 абзацу 1 статті 48 Уніфікованого закону передбачено, що держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, у тому числі відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про обіг векселів в Україні", передбачені статтями 48, 49 Уніфікованого закону відсотки на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки НБУ на день подання позову та від дня настання строку платежу (з дня платежу) до дня подання позову відповідно.

Отже, держатель векселю має право вимагати від векселедавця стягнення відсотків на суму векселя. Однак, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, аналіз наведених правових норм свідчить про те, що нарахування відсотків на підставі пункту 2 абзацу 1 статті 48 Уніфікованого закону здійснюється з дня, наступного за тим, який визначено для здійснення платежу, і припиняється в день, коли векселедержатель фактично отримав платіж від особи, до якої пред`явив позов, чи від іншої зобов`язаної за векселем особи, незалежно від того, чи було раніше ухвалено судове рішення про стягнення цих сум. Початок строку нарахування спірних відсотків пов`язується з днем настання строку платежу.

Відповідно до статті 34 Уніфікованого закону переказний вексель строком за пред`явленням підлягає оплаті при його пред`явленні, тобто в день його належного пред`явлення до платежу.

Норми статті 34 Уніфікованого закону застосовуються також і до простих векселів.

Необхідно зазначити, що Уніфікований закон не вирішує питання про те, що саме слід розуміти під пред`явленням векселя та не встановлює такої конкретної процедури, однак під пред`явленням цілком розумно вважати подію, яка вказує на те, що вимога платежу та векселедержатель стали відомі платнику.

Як правильно зазначено судами, відповідно до вимог вексельного законодавства, зокрема статей 2, 76 Уніфікованого закону, вексель має пред`являтися до платежу у визначеному в ньому місці, а якщо останнє не було прямо визначено, - за місцем знаходження платника (акцептанта) переказного векселя або за місцем складання простого векселя.

За вимогами статті 4 Уніфікованого закону переказний вексель може підлягати оплаті за місцем проживання третьої особи або в тій самій місцевості, де знаходиться місце проживання трасата, або в будь-якій іншій місцевості. До простого векселя також застосовуються такі положення.

Вимога про платіж, пред`явлена не в місці, визначеному у векселі за викладеними вище правилами, не є пред`явленою належним чином.

Як встановили господарські суди попередніх інстанцій, початком періоду нарахування шести відсотків позивач визначив дату 18.04.2015. Зазначену дату позивач визначив, виходячи з дати 17.04.2015, встановленої ним для здійснення оплати векселю № 568 у листі № 26-2586/1.2-15 від 09.04.2015. Обставини направлення вказаного листа на адресу відповідача-2 підтверджуються долученими до матеріалів справи фіскальним чеком підприємства поштового зв`язку від 10.04.2015 та описом вкладення у цінний лист з відміткою підприємства зв`язку.

Однак, як встановили суди, до зазначеного листа № 26-2586/1.2-15 позивач додав копію, а не оригінал векселю № 568.

Прямий боржник за векселем зобов`язаний довести обґрунтованість своїх заперечень стосовно того, що векселедержатель не пред`явив йому оригінал векселя або не надав можливості перевірити наявність у встановленому місці та у визначений строк у особи, що пред`явила вимогу, оригіналу векселя і прав власності на зазначений цінний папір. Векселедержатель може спростувати ці заперечення шляхом надання будь-яких не заборонених законом доказів, у тому числі актів нотаріуса про протест векселя чи про посвідчення факту його пред`явлення до платежу, а також документів, виданих боржником. Кредитор, який не спростував заперечення прямого боржника про відсутність належного пред`явлення векселя до платежу, вважається таким, що прострочив. До такого кредитора застосовуються наслідки, передбачені статтею 613 ЦК.

Однак, як встановили суди попередніх інстанцій, до матеріалів справи не були надані докази, які б засвідчили обставини пред`явлення позивачем відповідачу-2 до оплати у встановленому законодавством порядку саме оригіналу векселя у встановленому у векселі місці та у визначений строк, а також докази пред`явлення оригіналу векселю для огляду голові правління або іншим повноваженим представникам відповідача, чим позбавив відповідача-2 можливості пересвідчитись у тому, що Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є законним векселедержателем оригіналу векселя та засвідчити на оригіналі векселя виконання ним свого обов`язку щодо оплати. При цьому, суди дійшли висновку, що позивач не спростував ці обставини, оскільки не надав доказів вчинення протесту векселя нотаріусом.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що відповідно до встановленого законодавством порядку оригінал векселю № 568 до оплати не пред`являвся та строк платежу за векселем на підставі вимоги позивача, заявленої в листі № 26-2586/1.2-15 від 09.04.2015 не настав. Право на нарахування шести відсотків виникло у позивача з дня набрання рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/9103/15 законної сили (28.12.2017).

Отже, врахувавши зазначені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача-2 шести відсотків річних у розмірі 147 287,67 грн, заявлених до стягнення у цій справі за період з 18.04.2015 по 30.09.2017 та на підставі пункту 2 абзацу 1 статті 48 Уніфікованого закону, у зв`язку з чим правильно і обґрунтовано відмовили у задоволенні цієї позовної вимоги.

Касаційний господарський суд не бере до уваги посилання скаржника на висновки Верховного Суду про стягнення шести відсотків, викладені у справах 904/8710/17, 904/8711/17, 904/8712/17, 904/8713/17, 904/8714/17 та 904/8715/17, оскільки правові відносини у зазначених справах хоча і є подібними з правовідносинами у цій справі, однак обставини у зазначених справах є відмінними від обставин у цій справі. Зокрема у зазначених справах господарські суди встановили факт пред`явлення векселедержателем до оплати саме оригіналу векселю, а також обставини опротестування векселю. Однак, у цій справі суди встановили відсутність доказів вчинення позивачем зазначених дій.

Крім того, Касаційний господарський суд також погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача-2 інфляційних втрат за період прострочення оплати векселя з 18.04.2015 по 30.09.2017 з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про обіг векселів в Україні" законодавство України про обіг векселів складається із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (далі - Уніфікований Закон), з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та із Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, Закону України "Про цінні папери і фондову біржу", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів", цього Закону та інших прийнятих згідно з ними актів законодавства України.

Отже, застосування норм Цивільного кодексу України, які регулюють відповідальність за прострочення виконання зобов`язань до правовідносин, пов`язаних із обігом векселів, можливе лише у випадку вказівки на це в актах вексельного законодавства, що зазначені в Законі України "Про обіг векселів в Україні".

Згідно зі статтею 48 Уніфікованого закону право векселедержателя вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, обмежено наступними сумами: (1) сумою неакцептованого або неоплаченого переказного векселя з відсотками, якщо вони були обумовлені; (2) відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу; (3) витрати, пов`язані з протестом і пересиланням повідомлень, а також інші витрати. Якщо право регресу використане до настання строку платежу, то з вексельної суми утримуються облікові відсотки. Ці облікові відсотки обчислюються за офіційною обліковою ставкою (банківською ставкою), яка діє на дату використання права регресу за місцем проживання держателя.

Отже, Уніфікований закон не передбачає покладання на зобов`язану за векселем особу інших платежів, ніж зазначені в Уніфікованому законі, зокрема не передбачає можливості пред`явлення до стягнення збитків від інфляції.

З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що положення статті 625 Цивільного кодексу України у даній справі не підлягають застосуванню, оскільки спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, яке не передбачає стягнення інфляційних втрат у разі прострочення виконання вексельного зобов`язання, у зв`язку з чим правильно та обґрунтовано відмовили у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача-2 інфляційних втрат.

При цьому, Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою застосування норм Цивільного кодексу України, які регулюють відповідальність за прострочення виконання зобов`язань до правовідносин, пов`язаних із обігом векселів, можливе лише у випадку вказівки на це в актах вексельного законодавства, що зазначені в Законі України "Про обіг векселів в Україні" (постанови від 15.05.2018 у справі №904/8714/17, від 22.05.2018 у справі №904/8713/17, від 23.05.2018 у справі №904/8710/17, від 23.05.2018 у справі №904/8711/17).

Наведеним спростовуються доводи касаційної скарги щодо порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема, статті 625 Цивільного кодексу України.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Матеріали справи свідчать про те, що місцевий господарський суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та правильно, з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права вирішив спір у справі. Переглядаючи справу в апеляційному провадженні господарський суд апеляційної інстанції правильно залишив прийняте місцевим господарським судом рішення без змін.

Доводи заявника касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваних рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових рішень Касаційний господарський суд не вбачає.

З огляду на зазначене Касаційний господарський суд дійшов висновку, що рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд - ,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 24.05.2018 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.01.2019 у справі № 904/64/18 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді Л. Стратієнко

В. Студенець