РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.05.2019Справа № 910/483/19
За позовом Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль», м. Кам`янське, Дніпропетровська область

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне підприємство «Енергоринок», м. Київ

про визнання права, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Сорокіна А.В. (адвокат за ордером КВ№243339);

від відповідача: Лисенко В.О. (адвокат за довіреністю №14-207 від 26.10.2018 року);

від третьої особи: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (відповідач) про визнання споживання газу АТ "Дніпровська ТЕЦ" по договору №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 - для виробництва електричної енергії та визнання права на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, використаний для виробництва електричної енергії, яка виникла у позивача перед відповідачем станом на 1 липня 2016 р. та не погашена до 31 грудня 2016 по договору №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 у сумі 72 030 807,69 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державне підприємство "Енергоринок" та призначено підготовче засідання на 19.02.2019 року.

11.02.2019 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого він зазначає, що не визнає позовні вимоги в повному обсязі, оскільки предметом укладеного між сторонами договору є природний газ, який використовується виключно для власних потреб, а тому, норми закону №1730 не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонами за Договором №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012.

11.02.2019 року від третьої особи до суду надійшли пояснення, відповідно до яких він зазначає, що зі змісту позовної заяви не вбачається на які права чи обов`язки ДП «Енергоринок» може вплинути рішення у справі №910/483/19 та з врахуванням цим обставин, просив суд прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 року учасників справи в порядку ст. ст. 120-121 ГПК України повідомлено про те, що підготовче засідання, призначене на 19.02.2019 року не відбудеться у зв`язку з перебуванням судді Морозова С.М. у відпустці, а наступне судове засідання відбудеться 19.03.2019 року.

25.02.2019 року відповідачем подано до суду заперечення в яких він зазначає, що сторони не вносили змін до Договору №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012, о оскільки за цим договором газ використовується позивачем виключно для власних потреб, то відсутні правові підстави для укладання договору реструктуризації. Окрім того, відповідач звернув увагу суду на те, що позовна заява не містить жодного посилання, яке б чітко обґрунтовувало в чому полягає порушення законних прав та інтересів позивача зі сторони відповідача. Позовна вимога щодо визнання споживання газу для виробництва електричної енергії по факту є вимогою щодо встановлення факту, що не передбачено нормами ГПК України.

Підготовче засідання 19.03.2019 року не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Морозова С.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2019 року. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та призначено підготовче засідання на 09.04.2019 року.

В підготовчому засіданні 09.04.2019 року судом ухвалено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 14.05.2019 року.

Представник від третьої особи в судове засідання 14.05.2019 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні 14.05.2019 представник позивача підтримав викладені ним позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, а представник відповідача підтримав викладені ним у відзиві заперечення на позовну заяву та просив суд відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні 14.05.2019 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Публічним акціонерним товариством "Дніпродзержинська теплоелектроцентраль" (правонаступником якого є Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль") (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу природного газу №13/2329-ПР-3 (надалі - Договір), за умовами п. 1.1. якого продавець зобов`язується передати у власність Покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статі 10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього Договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем. (п. 1.2. Договору).

Згідно з п. 2.1 Договору продавець передає покупцеві з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року газ обсягом для 15 631 тис.куб.м, у тому числі за місяцях кварталів (тис.куб.м) (табличка викладена у п. 2.1. Договору).

Положеннями пункту 6.1 Договору передбачено, що оплата за природний газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться Покупцем виключно грошовими коштами в наступному порядку: оплата в розмірі 30% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за п`ять банківських днів до початку місяця поставки газу; оплата в розмірі 35% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до п`ятого числа та до 15 числа поточного місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до чотирнадцятого числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині поставки природного газу до 31.12.2013, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування - до повного погашення заборгованості. (п. 11.1 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору відповідач у період з січня 2013 року по квітень 2013 року, з жовтня 2013 року по грудень 2013 року передав, а позивач в свою чергу прийняв природний газ, що підтверджується Актами приймання - передачі природного газу від 31.01.2013, 28.02.2013, 31.03.2013, 30.04.2013, 31.10.2013, 30.11.2013, 31.12.2013.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2015 року по справі №904/10198/15 порушено провадження про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Дніпродзержинська теплоелектроцентраль".

Рішеннями Кам`янської міської ради №1213-27/VII від 03.10.2018 року, №1249-29/ VII від 02.11.2018 року погоджено укладення договору поруки між Комунальним підприємством Кам`янської міської ради "Тепломережі" та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до договору реструктуризації заборгованості між Акціонерним товариством "Дніпровська теплоелектроцентраль" та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2018 року провадження у справі №904/10198/15 про банкрутство Акціонерного товариства "Дніпровська Теплоелектроцентраль" закрито.

Листом №1713/01 від 13.11.2018 року Позивач просив Відповідача розглянути можливість реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ.

У відповідь на який Відповідач листом №26-7448/1.8-18 від 21.11.2018 року повідомив, що предметом договору №127/15-ПР від 25.12.2014 року визначено, що природний газ споживається виключно для власних потреб, а тому заборгованість не підпадає під дію Закону.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач неправомірно відмовив в укладенні договору реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ, оскільки весь поставлений газ позивач використовував для виробництва електричної та теплової енергії. За таких підстав, просить суд визнати споживання газу Акціонерним товариством "Дніпровська теплоелектроцентраль" по Договору для виробництва електричної енергії; визнати право Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, використаний для виробництва електричної енергії, що виникла у АТ "Дніпровська ТЕЦ" перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України" станом на 01.07.2016 та не погашена до 31.12.2016 по Договору в сумі 72 030 807,69 грн.

В обґрунтування заперечень на позовну заяву відповідач зазначав, що предметом договору є природний газ, який використовується виключно для власних потреб, а тому відсутні підстави для укладення договору реструктуризації, оскільки кінцевим споживачем газу, що поставлявся відповідачем є позивач, а заборгованість за природний газ, використаний для власних потреб не є заборгованістю, врегулювання якої передбачено Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору купівлі-продажу природного газу №13/2329-ПР-3 від 28.12.2014 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору відповідач у період з січня 2013 року по квітень 2013 року та з жовтня 2013 року по грудень 2013 року передав, а позивач в свою чергу прийняв природний газ, що підтверджується Актами приймання - передачі природного газу від 31.01.2013, 28.02.2013, 31.03.2013, 30.04.2013, 31.10.2013, 30.11.2013 та 31.12.2013.

Судом встановлено та не заперечувалось представниками сторін в судовому засіданні, що внаслідок неналежного виконання Акціонерним товариством "Дніпровська теплоелектроцентраль" зобов`язань за Договором виникла заборгованість перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у розмірі 72 030 807,69 грн, яка не погашена станом на 31.12.2016 року, що також підтверджується Актом звіряння розрахунків.

Рішеннями Кам`янської міської ради №1213-27/VII від 03.10.2018 року, №1249-29/ VII від 02.11.2018 року погоджено укладення договору поруки між Комунальним підприємством Кам`янської міської ради "Тепломережі" та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до договору реструктуризації заборгованості між Акціонерним товариством "Дніпровська теплоелектроцентраль"та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2018 року провадження у справі №904/10198/15 про банкрутство Акціонерного товариства "Дніпровська Теплоелектроцентраль" закрито.

Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 640 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до частини третьої статті 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першої статті 187 Господарського кодексу України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено принцип прямої дії нормативно-правових актів, що полягає в тому, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тобто врегульовують суспільні відносини, що виникли після набрання ними чинності, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовуються відповідальність особи.

30.11.2016 року набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Статтею 1 цього Закону передбачено, що врегулюванню підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед постачальником природного газу за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, через вжиття заходів, спрямованих на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Згідно зі ст. 2 Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31 грудня 2016 року.

Реструктуризація заборгованості за спожитий природний газ, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, здійснюється шляхом розстрочення на 60 календарних місяців рівними частинами з першого числа місяця укладення договору без відстрочення погашення заборгованості та з можливістю дострокового погашення.

На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону.

Виконання зобов`язань теплопостачальної або теплогенеруючої організації за договором про реструктуризацію заборгованості забезпечується шляхом прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування, що представляє відповідну територіальну громаду, до комунальної власності якої належить така теплопостачальна або теплогенеруюча організація, та який виступає гарантом виконання такого договору на суму реструктуризації (крім суми заборгованості з різниці в тарифах, погашення якої проводиться за рахунок видатків державного бюджету).

Для підприємств, що не належать до комунального сектору економіки, фінансові та/або інші гарантії на суму реструктуризації (крім суми заборгованості з різниці в тарифах, погашення якої проводиться за рахунок видатків державного бюджету) надає державний орган, підприємство, установа, організація, до сфери управління якого (якої) належить така теплопостачальна або теплогенеруюча організація, або будь-який вид забезпечення, передбачений законодавством України, на виконання договору реструктуризації надається суб`єктом господарювання, заборгованість якого підлягає реструктуризації, на суму реструктуризації (крім суми заборгованості з різниці в тарифах, погашення якої проводиться за рахунок видатків державного бюджету).

Повне або часткове нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону, у розмірі, що дорівнює сумі тримісячних платежів за цим договором, є підставою для:

- розірвання договору про реструктуризацію заборгованості постачальником природного газу в односторонньому порядку;

- дострокового стягнення всієї реструктуризованої та непогашеної заборгованості згідно з договором про реструктуризацію заборгованості;

- нарахування на непогашену суму реструктуризованої заборгованості неустойки (штрафів, пені), процентів річних, інфляційних нарахувань.

Реструктуризація кредиторської заборгованості теплопостачальних або теплогенеруючих організацій державної та комунальної форм власності здійснюється за погодженням з державним органом, до сфери управління якого належить така організація, або відповідним органом місцевого самоврядування.

Типовий договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ затверджується Кабінетом Міністрів України.

Кожна із сторін зобов`язана укласти договір про реструктуризацію заборгованості у строк, що не перевищує 10 календарних днів з дня його отримання, якщо сума за таким договором підтверджена актами звіряння між учасниками процедури врегулювання заборгованості.

За зверненнями побутових споживачів теплопостачальні та теплогенеруючі організації, які уклали договори про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, зобов`язані укласти з такими споживачами договори про реструктуризацію заборгованості побутових споживачів станом на 1 липня 2016 року за умови здійснення ними поточних розрахунків за відповідні спожиті послуги. Умови реструктуризації заборгованості побутових споживачів згідно з такими договорами не можуть бути гіршими, ніж умови реструктуризації заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, передбачені укладеними ними договорами.

На виконання вимог статті 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" постановою Кабінету Міністрів України №93 від 21.02.2017 року затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром, який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

Пунктом 14 Порядку передбачено перелік даних, що зазначаються в Реєстрі щодо підприємств, які беруть участь в процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а, зокрема, дані про обсяг нарахувань зі сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Судом встановлено, що на підставі наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України №308 від 23.11.2017 року Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль" включено до реєстру теплопостачальник та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії суб`єктів господарювання.

Згідно з додатком до зазначеного наказу Перелік суб`єктів господарювання, які включаються до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, Позивач включений з обсягом кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню у розмірі 442 990 846,64 грн та обсягом нарахувань із сплати штрафних санкцій, тощо на суму 128 249 299,85 грн.

Повідомленням про включення №8/10-1971-17 від 23.11.2017 року на підставі наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України №308 від 23.11.2017 року підтверджується участь позивача у процедурі врегулювання заборгованості згідно із Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємства централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Як вбачається з матеріалів справи, листом №1713/01 від 13.11.2018 року позивач просив відповідача розглянути можливість реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ.

У відповідь на який відповідач листом №26-7448/1.8-18 від 21.11.2018 року повідомив, що предметом Договору визначено, що природний газ споживається виключно для власних потреб, а тому заборгованість не підпадає під дію Закону.

Відповідно до п. 1.2. Договору газ, що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем.

Статтею 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" передбачено, що врегулюванню підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед постачальником природного газу за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, через вжиття заходів, спрямованих на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Судом встановлено, що відповідно до виданих ліцензій Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №807 від 08.07.2010 та №722 від 17.06.2010 Публічному акціонерному товариству "Дніпродзержинська теплоелектроцентраль" (правонаступником якого є Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль"), видами господарської діяльності останнього є виробництво теплової енергії на теплоелектроцентралях, ТЕС, АЕС, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії; виробництво електричної енергії.

Як вбачається з довідок про використання природного газу на ПАТ "Дніпродзержинська теплоелектроцентраль" за січень 2013 - квітень 2013, жовтень 2013 - грудень 2013, поставлений природний газ у вказаний період використовувався Позивачем для виробництва теплової та електричної енергії.

Також зі звітів про використання палива ліцензіатом з виробництва електричної енергії та теплової енергії (форма №1-НКРЕ), які надавались до НКРЕКУ на виконання постанови НКРЕ №1257 від 04.10.2012, вбачається, що поставлений природний газ за січень 2013 - квітень 2013, жовтень 2013 - грудень 2013 використовувався позивачем для виробництва теплової та електричної енергії.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 28.02.2001 року між Державним підприємством "Енергоринок" та Державним підприємством "Дніпродзержинська теплоелектроцентраль" був укладений Договір №355/01, за яким Позивач зобов`язався продавати, а Державне підприємство "Енергоринок" зобов`язалось купувати електроенергію, вироблену ТЕЦ та здійснювати її оплату відповідей до умов цього Договору.

На виконання умов Договору №355/01 від 28.02.2001 року між Державним підприємством "Енергоринок" та ПАТ "Дніпродзержинська теплоелектроцентраль" складені Акти купівлі - продажу електроенергії у період з січня 2013 по квітень 2013, з жовтня 2013 по грудень 2013.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги п.1.2 Договору, Суд зазначає, що у даному випадку йдеться про використання газу, поставленого для власних потреб для забезпечення основного виду діяльності позивача - виробництва теплової та електричної енергії. Наявність спеціального визначення мети використання газу в інших договорах між сторонами з посиланням на використання газу для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями направлена на визначення іншої ціни газу з урахуванням спеціальної категорії споживачів, а не на визначенні конкретного виду діяльності, задля якої споживається газ.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.03.2019 року по справі №922/1001/18, від 23.05.2018 року по справі №908/2114/16.

При цьому, матеріали справи не містять, а відповідачем в свою чергу не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження здійснення позивачем іншого виду діяльності ніж того, що визначений у вищенаведених документах по справі.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що з урахуванням видів основної діяльності Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" відповідно до виданих ліцензій Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №807 від 08.07.2010 р. та №722 від 17.06.2010 р., а також відповідно до статуту Позивача та інформації, яка міститься в Єдиному державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, на Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль" поширюється дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

За таких підстав, Суд не приймає до уваги доводи відповідача як необґрунтовані та такі, що спростовуються вищенаведеними та оціненими Судом доказами.

На підставі вищевикладеного, Суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Позивача в частині визнання права Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, використаний для виробництва електричної енергії, що виникла у АТ "Дніпровська ТЕЦ" перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України" станом на 01.07.2016 та не погашена до 31.12.2016 по Договору №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 року в сумі 72 030 807,69 грн.

Що стосується обраного Акціонерним товариством "Дніпровська теплоелектроцентраль" способу захисту порушеного права позивача, Суд зазначає наступне.

Як встановлено у ч. 6 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Що ж стосується порушеного права, то таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що підставою для звернення до Суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов`язковим для України, визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 цієї ж Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, що означає право особи на пред`явлення в суді такої вимоги на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Таким чином, права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі №904/9570/17.

Що стосується заявлених позовних вимог в частині визнання споживання газу Акціонерним товариством "Дніпровська теплоелектроцентраль" по Договору №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 року для виробництва електричної енергії, Суд зазначає, що вказані вимоги є встановленням факту, проте такий спосіб захисту права чинним законодавством не передбачено та не призводить до поновлення порушеного права, а відтак не може бути самостійним предметом позову у господарському суді, а тому в цій частині позовних вимог Суд відмовляє.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява №37801/97, п. 36).

У п. 50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява №4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, №274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання права на реструктуризацію заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати право Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» (ідентифікаційний код 00130820, місцезнаходження: 51925, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Заводська, буд. 2) на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, використаний для виробництва електричної енергії, що виникла у Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" станом на 01.07.2016 та не погашена до 31.12.2016 по Договору купівлі-продажу природного газу №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 року в сумі 72 030 807,69 грн (сімдесят два мільйона тридцять тисяч вісімсот сім гривень 69 копійок).

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (ідентифікаційний код юридичної особи 20077720, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6) на користь Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» (ідентифікаційний код 00130820, місцезнаходження: 51925, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Заводська, буд. 2) судовий збір у розмірі 1 921,00 грн (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривна 00 копійок).

4. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

5. Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 921,00 грн покласти на Акціонерне товариство «Дніпровська теплоелектроцентраль».

6. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 24.05.2019 року.

Суддя С.М. Морозов