РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.05.2019Справа № 910/2232/19
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОУШЕН ФІНАНС"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про визнання договору недійсним,

Суддя Борисенко І.І.

Секретар судового засідання Холодна Н.С.

за участі представників: без виклику.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОУШЕН ФІНАНС" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" з вимогами про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4О16054ЛИ, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОУШЕН ФІНАНС» та Публічним Акціонерним Товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» 01 липня 2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення вимог ст.ст. 657,793 ЦК України договір фінансового лізингу №4О16054ЛИ від 01.07.2016 не був нотаріально посвідчений, а отже спірний договір є нікчемним, в силу вимог ст. 220 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/2232/19 та призначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання). Визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть подані) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив.

Судом встановлено, що відповідач належним чином повідомлявся про здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Так, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 27.02.2019 була відправлена за адресою місцезнаходження відповідача, визначена в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач отримав ухвалу суду 12.03.2019.

26.03.2019, в строк встановлений в ухвалі, відповідачем подано відзив на позовну заяву, який долучений судом до матеріалів справи, відповідно до якого відповідач проти позову заперечив з тих підстав, що спеціальний нормативно-правовий акт, який регулює спірні правовідносини (Закон України "Про фінансовий лізинг") не містить вимоги щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін від сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов до висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного то обґрунтованого судового рішення, відповідно до ст.ст. 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши докази, якими учасники справи обґрунтовували обставини справи, суд,

ВСТАНОВИВ:

01.07.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОУШЕН ФІНАНС» та Публічним Акціонерним Товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» було укладено Договір фінансового лізингу №4О16054ЛИ (надалі - Договір).

Відповідно до договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» є власником нерухомого майна, відповідно до додатку №1 та зобов`язувався передати ТОВ «ОУШЕН ФІНАНС» майно (згідно з додатком № 1 до договору), а ТОВ «ОУШЕН ФІНАНС» зобов`язувався прийняти майно від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені договором строки, на умовах фінансового лізингу.

На дату укладення договору вартість майна становила 483 965 093,00 грн. (п. 1.2. договору).

Строк дії цього Договору з дати підписання цього договору до 25.06.2036 року (п.9.1. Договору). У частині не виконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінений у випадках дострокового виконання зобов`язань Лізингоодержувача за Договором, у випадку розірвання договору.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Строк дії договору обумовлений строком лізингу. Даний договір втрачає свою силу після виконання сторонами всіх зобов`язань по ньому (п.9.2. Договору).

Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками.

31.05.2017, посилаючись на п. 8.2, 8.2.3 Договору, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» направив на адресу ТОВ «ОУШЕН ФІНАНС» повідомлення №1/3-67106 про розірвання договору фінансового лізингу, у відповідності до якого проінформував ТОВ «ОУШЕН ФІНАНС» про розірвання договору фінансового лізингу № 4016054ЛИ з 15.06.2017 року.

Актом прийому-передачі майна від 15.06.2017 року все майно, отримане по договору фінансового лізингу, було повернуто Відповідачу.

Позивач вважає, що Договір фінансового лізингу №4016054ЛИ від 01.07.2016 є недійний, не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони та підлягає визнанню судом недійсним з огляду на недотримання сторонами вимог чинного законодавства щодо нотаріального посвідчення договору.

Суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною третьою статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (ст.ст. 76-79 ГПК України).

Згідно із ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною /сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно - правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ЦК України).

Частиною 1 ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частина 1 ст. 181 ГК України встановлює, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору. Як встановлено її положеннями, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Вимоги до форми та змісту договору фінансового лізингу закріплені у ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", яка передбачає, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Водночас, спеціальний нормативно-правовий акт, який регулює спірні правовідносини (Закон України "Про фінансовий лізинг") не містить вимоги щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Згідно із ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений (стаття 209 ЦК).

Виходячи з аналізу вищевказаних норм матеріального права, слід дійти висновку, що за загальним правилом нотаріальне посвідчення укладеного сторонами договору не вимагається. Тобто, таке посвідчення є необхідним лише у випадках прямо передбачених законом.

За змістом ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 2 ст. 806 ЦК України, на яку посилається Позивач, передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених ним параграфом та законом.

Таким чином, системне тлумачення ч. 2 ст. 806 ТІК України та параграфу 1 Глави 58 ЦК України свідчить, що у ч. 2 ст. 806 ЦК України закріплена бланкетна норма, яка відсилає виключно до загальних положень про договір найму (параграф 1 Глави 58 ЦК України).

Відповідно до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватися тільки норми параграфу 1 Глави 58 ЦК, а не інші параграфи цієї глави. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Жодних домовленостей між сторонами про нотаріальне посвідчення або державну реєстрацію цього договору не існувало, законодавством для сторін спірного договору такі дії не визнано обов`язковими.

Враховуючи наведене, господарський суд приходить до висновку, що договір, укладений між позивачем і відповідачем, не потребує нотаріального посвідчення, тому немає підстав вважати такий договір нікчемним.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 12.06.2018 у справі № 915/865/17.

При цьому договір фінансового лізингу №4016054ЛИ від 01.07.2016 року є господарським договором, який укладено у письмовій формі, підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками господарюючих суб`єктів.

При цьому, спірний договір містить всі істотні умови, необхідні для даного виду договорів, зокрема, щодо предмету лізингу - нерухомого майна (додаток № 1 до договору), строку лізингу (п. 9.1. договору), розмір лізингових платежів (п. 2.1, 2.3.2, 2.3.3 договору, а також додаток № 2 до договору).

Суд відхиляє доводи позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.01.2017 у справі №363/3673/14-ц (6-648цс16) від 18.01.2017 року, оскільки правовідносини, щодо яких Верховним Судом України висловлено правову позицію, виникли на підставі договору фінансового лізингу, предметом якого, по-перше, був транспортний засіб (у цій справі - нерухомість), а по-друге, стороною договору у справі № 363/3673/14-ц виступала фізична особа-підприємець (у цій справі - юридична особа), у справі № 363/3673/14-ц Верховний Суд надав висновок щодо застосування ст. 799 ЦК України, в той час як у справі № 910/2232/19 Позивач посилається на положення ст. 793 ЦК України, тобто правовідносини за спірним договором у справі, що розглядається, не є аналогічними або подібними правовідносинам у справі № 363/3673/14-ц.

За встановлених обставин справи, суд визнає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями ст.ст. 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Оушен Фінанс» відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 21.05.2019

Суддя І.І. Борисенко