Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2019 р. м. Житомир Справа № 906/187/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Терлецької-Байдюк Н.Я.

секретар судового засідання: Стретович Н.К.

за участю представників сторін:

від позивача: Вірьовкін О.І. - довіреність № 11/12 від 11.12.2018;

Кучер Р.В. - фізична особа-підприємець;

від відповідача: Григорчук Н.І. - посвідчення №1034 від 08.08.2019;

від третьої особи: Коберник Л.С. - довіреність від 04.01.2019;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Кучера Романа Валерійовича (с

АДРЕСА_1 область)

до Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області (м.Житомир)

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні

відповідача - Державна казначейська служба України у м. Житомирі Житомирської

області (м. Житомир)

про стягнення 242348,54 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 242348,54грн. за несвоєчасне виконання судового рішення у справі №906/289/18, з яких: 44300,00грн. - 3% річних, 198048,54грн. - інфляційних. Також просить стягнути з відповідача судовий збір.

Ухвалою суду від 25.03.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державну казначейську службу України у м. Житомирі Житомирській області.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та письмових поясненнях (а.с.60-61).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Господарського суду Житомирської області від 22.08.2018 у справі №906/289/18 стягнуто з Виконавчого комітету Житомирської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Кучера Романа Валерійовича 490874,00грн. майнової шкоди та 7363,11 грн. судового збору.

Оскільки зобов`язання на день звернення до суду залишилося не виконаним, позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача 44300,00грн. - 3 % річних та 198048,54грн. - інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання по сплаті суми, стягнутої за рішенням суду за період 19.02.2016 (день незаконного демонтажу павільйону громадського харчування) по 21.02.2019 (день звернення до суду).

Відповідач проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві (а.с.34-38). Вважає, що позивачем безпідставно проведений розрахунок 3% річних та інфляційних, починаючи з 19 лютого 2016 року, в той час як рішення господарського суду у справі № 906/289/18 набрало законної сили 12.12.2018 року, а наказ на виконання вказаного рішення суду поданий позивачем 8 січня 2019 року. До набрання чинності судовим рішенням у Виконавчого комітету Житомирської міської ради не виникало зобов`язання перед позивачем щодо сплати матеріальних збитків в сумі 490874 грн.

Представник третьої особи в судовому засіданні повідомила, що 16.04.2019 дана сума заборгованості в повному обсязі перерахована Державною казначейською службою у м. Житомирі позивачу. Щодо стягнення інфляційних і 3% річних покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 22.08.2018 у справі №906/289/18, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.12.2018, стягнуто з Виконавчого комітету Житомирської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Кучера Романа Валерійовича 490874,00грн. майнової шкоди та 7363,11 грн. судового збору.

Згідно з ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем в розмірі 490874,00грн. має преюдиційне значення та не підлягає доказуванню в силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем в сумі 490874,00грн. майнової шкоди, що підтверджує рішення Господарського суду Житомирської області від 22.08.2018, яке набрало законної сили 12.12.2018.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення їх сплати.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.

Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом перевірено правильність розрахунку позивача щодо нарахування інфляційних і річних та встановлено, що вказаний розрахунок не є вірним.

Оскільки рішення про стягнення майнової шкоди набрало законної сили 12.12.2018, то правомірним періодом для розрахунку інфляційних і річних є період з 13.12.2018 по 21.02.2019 (кінцева дата періоду, визначеного позивачем).

Здійснивши арифметичний перерахунок заявлених до стягнення інфляційних та річних, з урахуванням вказаного вище, суд дійшов висновку, що обґрунтованими нарахуваннями є суми: 4908,74грн. - інфляційних за січень 2019 року та 2864,55грн. - 3% річних за період з 13.12.2018 по 21.02.2019 на суму боргу 490874,00грн., які підлягають стягненню.

У задоволенні вимог про стягнення з відповідача інфляційних в сумі 193139,80грн. та 41435,45грн. - 3 % річних суд відмовляє за безпідставністю їх нарахування.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, враховуючи вище викладене у сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в сумі 4908,74грн. - інфляційних та 2864,55грн. - 3 % річних В решті позовних вимог позов задоволенню не підлягає.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 73,74, 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи-підприємця Кучера Романа Валерійовича задовольнити частково.

2. Стягнути з Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області (10014, м. Житомир, м-н С.П. Корольова, 4/2, )

- на користь Фізичної особи-підприємця Кучера Романа Валерійовича ( АДРЕСА_2 , ід.номер НОМЕР_1 ):

- 4908,74грн. - інфляційних,

- 2864,55грн. - 3% річних,

- 116,60грн. - судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 21.05.19

Суддя Терлецька-Байдюк Н.Я.

Віддрукувати:

1 - в справу

2, 3 - сторонам (рек. з повід.)

4 - третій особі (рек. з повід.)