СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2019 р. Справа № 922/176/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Медуниця О.Є., суддя Попков Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Пляс Л.Ф.,

за участю представників сторін:

позивача Єфременко О.О. - свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС №6537/10 від 23.03.2018; довіреність №14-81 від 14.03.2019,

відповідача не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача, Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ, (вх. № 1285Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2019 (суддя Сальнікова Г.І.; повне судове рішення підписано 01.04.2019) у справі № 922/176/19

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлові мережі", м. Харків,

про стягнення 226 768,38 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2019 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ, звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлові мережі", м. Харків, пеню у розмірі 150130,61 грн., 3 % річних у розмірі 8407,03 грн. та інфляційні втрати у розмірі 68230,74 грн., всього - 226768,38 грн. Позов обґрунтовано неналежним виконанням з боку відповідача зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу № 3380/15-ТЕ-32 від 31.12.2014 в частині повної та своєчасної оплати отриманого природного газу.

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.03.2019 у справі № 922/176/19 в позові відмовлено повністю.

Приймаючи оскаржуване рішення про відмову у стягненні пені у розмірі 150130,61 грн, 3 % річних у розмірі 8407,03 грн та інфляційних втрат у розмірі 68230,74 грн, всього - 226768,38 грн, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги про стягнення з відповідача, як споживача природного газу, спірних сум пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму основного боргу за поставлений позивачем природний газ, який погашено відповідачем 21.03.2016 року, тобто до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (30.11.2016р.) є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню; до заборгованості, що виникла та була погашена споживачем до набрання чинності 30.09.2016 Законом, не можуть бути застосовані правила та вимоги щодо необхідності включення підприємства до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ, не погодившись з зазначеним рішенням, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2019 у справі № 922/176/19, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий господарський суд неправомірно застосував до даних правовідносин положення ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії», оскільки в матеріалах справи не міститься жодних доказів включення Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлові мережі", м. Харків, до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2019 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гребенюк Н.В., суддя Медуниця О.Є., суддя Попков Д.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2019 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 263 ГПК України.

03.05.2019 від відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлові мережі", м. Харків, на адресу Східного апеляційного господарського суду надійшов відзив (вх. № 4445), в якому відповідач вважає рішення господарського суду першої інстанції у даній справі законним та обґрунтованим, таким що прийняте при всебічному та об`єктивному встановленні обставин справи, при вірному застосуванні матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2019 у справі № 922/176/19 залишити без змін, апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.05.2019 призначено справу № 922/176/19 до розгляду на 22.05.2019 та повідомлено учасників апеляційного провадження про дату, час та місце судового засідання.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не сповістив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.12.2014 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житлові мережі" (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 3380/15-ТЕ-32 (далі - Договір).

Відповідно до умов п. 1.1. Договору, продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього Договору.

Згідно з п 1.2. Договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Пунктом 2.1 Договору сторони погодили, що продавець передає покупцеві з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 618 тис.куб.м (шістьсот вісімнадцять тис. куб.м).

Відповідно до п 3.3. Договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Пунктом 3.4 Договору сторони погодили та встановили, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов`язується надати продавцеві, підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов`язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Так, на виконання умов вищевказаного Договору, позивачем протягом січня - грудня 2015 р. було передано у власність відповідача природний газ, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання - передачі природного газу: від 31.01.2015 на суму 154 747,44 грн., від 28.02.2015 на суму 131 852,15 грн., від 31.03.2015 на суму 97 853,53 грн., від 30.04.2015 на суму 90 553,62 грн., від 30.09.2015 на суму 21 011,01 грн., від 31.10.2015 на суму 113 343,24 грн., від 30.11.2015 на суму 162 153,32 грн., від 31.12.2015 на суму 220 949,40 грн., всього на загальну суму 992 463,71 грн.

Дані акти є узгодженими, підписані уповноваженими представниками сторін, підписи яких скріплено їх печатками, наданий природний газ прийнято відповідачем без зауважень та претензій.

Статтею 5 Договору сторони погодили ціну природного газу.

Згідно з п. 5.2 Договору, ціна за 1000 куб. м газу становить 1 091,00 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість.

До сплати за 1000 куб. м природного газу 1 091,00 грн. крім того ПДВ 20 % - 218,20 грн., всього з ПДВ 1 309,20 грн.

Статтею 6 Договору сторони визначили порядок та умови проведення розрахунків.

Відповідно до п. 6.1 Договору, сторони погодили та встановили, що оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Матеріали справи свідчать, що до Договору купівлі-продажу природного газу № 3380/15-ТЕ-32 від 31.12.2014 сторонами було укладено низку додаткових угод: №1 від 24.03.2015 року, №2 від 30.07.2015 року, №3 від 31.07.2015 року, №4 від 21.10.2015 року, №5 від 30.11.2015, якими сторонами було узгоджено та внесено зміни до п. 5.2 статті 5 Ціна газу; доповнено п. 6.3 статті 6 "Порядок та умови проведення розрахунків" та внесено зміни до банківських реквізитів продавця в статті 12. "Адреса та реквізити Сторін" вказаного Договору.

Статтею 11 Договору сторони дійшли згоди стосовно того, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Позивач зазначає, що відповідач за поставлений природний газ розрахувався у повному обсязі, однак із порушенням передбачених сторонами у пункті 6.1 Договору строків, що підтверджується складеною позивачем довідкою по операціях відповідача за Договором та розрахунком позовних вимог.

Враховуючи неналежне виконання з боку відповідача зобов`язань за Договором купівлі-продажу природного газу № 3380/15-ТЕ-32 від 31.12.2014 в частині повної та своєчасної оплати отриманого природного газу, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом, в якому просив стягнути на свою користь пеню у розмірі 150130,61 грн., 3 % річних у розмірі 8407,03 грн. та інфляційних втрат у розмірі 68230,74 грн., всього - 226768,38 грн.

Відмова в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат мотивована судом першої інстанції тим, що частина третя статті 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), підставами для виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 526 ЦК України та ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правовою природою договір купівлі-продажу природного газу № 3380/15-ТЕ-32 від 31.12.2014 є договором поставки енергоносіїв приєднаними мережами і відповідає вимогам статті 714 ЦК України, якою передбачено, що до договору поставки енергоносіїв приєднаними мережами застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Відносини купівлі-продажу урегульовані Главою 54 ЦК України, відповідно до положень якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) та отримати розрахунок, а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Поставка є різновидом відносин купівлі-продажу.

У ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

При цьому, судом встановлено, що позивачем в даній справі заявлено до стягнення штрафні санкції та компенсаційні втрати, що виникли у зв`язку з несвоєчасними розрахунками відповідача за поставлений природний газ, який використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (п. 1.2 Договору).

30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон від 03.10.2016 № 1730-VI), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів статті 1 Закону від 03.10.2016 № 1730-VIII заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі статтею 2 Закону від 03.10.2016 № 1730-VIII дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, згідно статті 3 Закону від 03.10.2016 № 1730-VIII.

За приписами частини першої статті 5 Закону від 03.10.2016 № 1730-VIII реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31 грудня 2016 року.

На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до Закону від 03.10.2016 № 1730-VIII.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом від 03.10.2016 № 1730-VIII; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Водночас, частиною 3 статті 7 Закону від 03.10.2016 № 1730-VIII, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина третя статті 7 Закону від 03.10.2016 № 1730-VIII є нормою прямої дії. При цьому застосування приписів частини третьої статті 7 цього Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом.

Зокрема, застосування даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої статтями 1, 2, 3 Закону від 03.10.2016 № 1730-VIII, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

Якщо заборгованість погашено до набрання чинності Закону від 03.10.2016 № 1730-VIII, тоді положення статей 1, 2, 3 вказаного Закону не застосовуються. Відтак не потребує доведення доказ включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати, на підставі частини третьої статті 7 Закону від 03.10.2016 № 1730-VIII.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, на момент набрання чинності Закону України від 03.10.2016 № 1730-VIII заборгованість відповідача за спожиті енергоносії була погашена 21.03.2016 (до 30.11.2016).

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов правомірних висновків про те, що заявлені до стягнення пеня, 3 % річних та втрати від інфляції, нараховані позивачем у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем вартості поставленого природного газу, який використовувався виключно для виробництва теплової енергії, і така заборгованість погашена відповідачем до набрання чинності Законом України від 03.10.2016 № 1730-VIII, підлягають списанню відповідно до вимог статті 7 вказаного Закону, а виконання даної норми (списання санкцій) не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 29.01.2019 у справі № 925/108/18, від 04.04.2019 у справі № 906/576/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що оскільки погашення заборгованості за переданий позивачем відповідачу природний газ було здійснено у повному обсязі до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", то відповідно до положень вказаного Закону, нараховані на таку заборгованість пеня, інфляційні та 3% річних підлягають списанню, що позивачем зроблено не було.

В апеляційній скарзі позивач стверджує, що судом першої інстанції неправомірно застосовано норми Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон) до спірних правовідносин, оскільки виходячи з аналізу статей 1-3 Закону, учасниками процедури врегулювання заборгованості (що включає в себе у тому числі і списання заборгованості) є теплопостачальні і теплогенеруючі підприємства, включені до реєстру, водночас матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання за спожиті енергоносії, тому застосування частини 3 статті 7 Закону є неправомірним. На думку апелянта, аналогічні правові позиції викладено у постановах Вищого господарського суду України, зокрема у справах № 910/15010/16, № 910/16766/13, № 914/2851/16, № 922/1110/15, № 908/3125/16, № 922/4355/14, № 908/2114/16, № 910/17076/16, № 914/1111/16, № 912/3303/16, № 927/1442/15, № 910/15873/13, № 917/348/16, № 911/3951/16.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що в зазначених постановах відсутній висновок щодо необхідності включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства для здійснення процедури врегулювання заборгованості, а зазначення про включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства для здійснення процедури врегулювання заборгованості є наведенням фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, а не правовою позицією Верховного Суду про необхідність включення підприємства до вказаного реєстру для застосування частини 3 статті 7 Закону від 03.10.2016 № 1730-VIII.

Водночас, частина 3 статті 7 Закону від 03.10.2016 № 1730-VIII є нормою прямої дії, застосування якої не потребує включення підприємства до вказаного реєстру.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2019 у справі № 922/176/19 - без змін.

Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 129, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача, Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ, на рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2019 у справі № 922/176/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2019 у справі № 922/176/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 24.05.2019.

Головуючий суддя Гребенюк Н.В.

Суддя Медуниця О.Є.

Суддя Попков Д.О.