ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2019 р. Справа№ 910/12431/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Калатай Н.Ф.

секретар судового засідання: Цибульський Р.М.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 24.04.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Укргазімпекс"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 30.11.2018 (повний текст складено 11.12.2018.)

у справі №910/12431/18 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Комунального підприємства "Смілакомунтеплоенерго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Смілакомунтеплоенерго» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укргазімпекс» про визнання частково недійсним Договору №1802-1601/ПГ-УГ від 16.02.2018 в частині зміни ціни на природній газ, визначеної додатком №1 до Додаткової угоди №00001С від 27.02.2018 та Додатковою угодою №00002С від 01.03.2018 до Договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що Додаткові угоди №00001С від 27.02.2018 та №00002С від 01.03.2018 до Договору в частині зміни сторонами ціни газу були укладені Комунальним підприємством «Смілакомунтеплоенерго» під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай не вигідних для нього умовах, у зв`язку з чим на підставі ст. 233 Цивільного кодексу України підлягають визнанню недійсними.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2018 у задоволенні позову Комунального підприємства «Смілакомунтеплоенерго» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укргазімпекс» про визнання недійсними правочинів відмовлено повністю.

Оскаржуване рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено існування тяжких обставин, невигідних умов та причинно-наслідкового зв`язку між наведеними позивачем обставинами та укладанням спірних додаткових угод, а отже позивач не довів належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання недійсним Договору №1802-1601/ПГ-УГ від 16.02.2018 в частині зміни ціни на природній газ, визначеної додатком №1 до Додаткової угоди №00001С від 27.02.2018 та Додатковою угодою №00002С від 01.03.2018 до Договору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, скаржник (Товариство з обмеженою відповідальністю «Укргазімпекс») звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2018 у справі №910/12431/18 в його мотивувальній частині (абз. 24-32), резолютивну частину залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення загалом є законним та обґрунтованим, проте підлягає частковій зміні в мотивувальній частині без зміни резолютивної частини рішення, оскільки висновки суду, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що позивач здійснював несанкціонований відбір природного газу, який не належить відповідачу, а тому висновки суду про правомірність споживання природного газу відповідача споживачем є помилковими.

Крім того, відповідач зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки обставини описані у мотивувальній частині свідчать про фактичний вихід за межі позовних вимог.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2019, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укргазімпекс» передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Калатай Н.Ф., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укргазімпекс» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2018 у справі №910/12431/18. Розгляд апеляційної скарги призначено на 25.02.2019. Роз`яснено позивачу право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу.

Представник позивача 07.02.2019 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив врахувати доводи викладені у відзиві.

Відзив мотивовано тим, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, суд першої інстанції розглянув справу в межах вимог позовної заяви.

21.02.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання повноважного представника, оскільки останній 25.02.2019 приймає участь в судових засіданнях у Смілянському міськрайонному суді Черкаської області.

У судовому засіданні 25.02.2019 оголошено перерву на 25.03.2019 з метою забезпечення прав учасників судового процесу.

25.03.2019 розгляд справи №910/12431/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укргазімпекс» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2018 - не відбувся, у зв`язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) - Зубець Л.П. на лікарняному.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2019 призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 15.04.2019.

В судовому засіданні 15.04.2019 представники сторін подали спільне клопотання про продовження строку розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2019 продовжено строк розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укргазімпекс» на рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/12431/18 від 30.11.2018. Оголошено перерву в судовому засіданні до 24.04.2019.

24.04.2019 від позивача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи, яке мотивоване тим, що представник позивача перебуває на лікарняному з 18.04.2019.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу

У відповідності до ч. 2 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Враховуючи тривалий строк розгляду спору, а також те, що позивач письмово висловив свою позицію щодо даного спору та не надав обґрунтування, які саме обставини унеможливлюють розгляд справи за відсутності представника позивача, а також те, що позивач з 18.04.2019 знав про хворобу свого представника та без поважних причин не забезпечив участь у судовому засіданні іншого представника, зокрема керівника, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку, з метою недопущення затягування судового розгляду справи, відсутні підстави для перенесення розгляду справи та задоволення заявленого клопотання.

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представника позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні надав пояснення по суті спору.

Згідно ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судовому засіданні 24.04.2019 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та відзиві на неї, заслухавши пояснення присутнього представника відповідача, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з наступних підстав.

16.02.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укргазімпекс» (постачальник) та Комунальним підприємством «Смілакомунтеплоенерго» (споживач) було укладено договір №1802-1601/ПГ-УГ постачання природного газу (надалі - Договір).

Відповідно до умов п. 1.1 Договору постачальник зобов`язався поставити споживачу природний газ у погоджених сторонами об`ємах (обсягах) на визначений сторонами період, а споживач зобов`язався своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та у порядку, що визначені договором.

Згідно із п. 1.3 Договору обсяги газу, які постачальник зобов`язаний поставити, а споживач прийняти й оплатити, погоджуються сторонами у додатку №1 до даного договору. Визначені в додатку №1 обсяги газу можуть змінюватися сторонами протягом періоду постачання. Період, протягом якого здійснюється постачання газу споживачу, визначається сторонами у додатку №1 до даного договору.

У відповідності до п.п. 2.1, 2.2 Договору постачання природного газу споживачу здійснюється з моменту укладення цього договору відповідно до положень договору з урахуванням всіх його додатків та додаткових угод. Постачальник забезпечує постачання підтвердженого обсягу природного газу споживачу протягом визначеного у додатку №1 періоду постачання.

Положеннями п.п. 3.1, 3.2 Договору встановлено, що постачання газу здійснюється за ціною, що вільно встановлюється між постачальником та споживачем. Загальна вартість обсягу газу, що постачатиметься споживачу протягом газового місяця, визначається як добуток ціни газу, що погоджена сторонами у відповідній додатковій угоді та/або у додатку №1 до даного договору, та планового обсягу або скоригованого обсягу газу, що узгоджений сторонами на відповідний газовий місяць.

У відповідності до додатку №1 та Додатку №2 до Договору сторонами було погоджено місячні обсяги споживання Підприємством газу у період лютий-квітень 2018 року, його вартість (8 850,00 грн. за 1000 м3) та визначено графік оплат (з 19.02.2018 по 13.03.2018).

В подальшому, згідно додаткової угоди №00001С від 27.02.2018 (надалі - «Додаткова угода №1») сторонами було викладено додатки №1 та №2 до Договору в новій редакції, якими змінено вартість газу (встановлено 9 650,00 грн. за 1000 м3 поставленого в лютому 2018 року газу за Договором) та графік оплат (з 10.03.2018 по 31.03.2018).

Додатковою угодою №00002С від 01.03.2018 до Договору (надалі - «Додаткова угода №2») сторонами було погоджено встановити ціну 1000 м3 газу, який підлягає поставці за Договором у березні 2018 року у розмірі 9 650,00 грн.

Споживач звернувся з позовом щодо визнання частково недійсним Договору в частині зміни ціни на природний газ визначеної Додатковою угодою №00001С від 27.02.2018 та Додатковою угодою №00002С від 01.03.2018, у зв`язку із укладанням таких додаткових угоди під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені положеннями ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В той же час, недодержання особою при вчиненні правочину наведених вимог в силу приписів ст. 215 Цивільного кодексу України є правовою підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

Як правильно вказав у своєму рішенні суд першої інстанції, як на підставу для визнання недійсною зміну ціни спожитого за Договором газу згідно спірних додаткових угод позивачем вказується на внесення таких змін (укладання додаткових угод) під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, тобто, позов заявлено з підстав, визначених ст. 233 Цивільного кодексу України.

При цьому, позивач вказує, що зміна ціни на газ була здійснена за наявності таких тяжких обставин як існування загрози зриву опалювального сезону, позбавлення тепла в оселях мешканців та дошкільних і шкільних навчальних закладах, установ, організацій міста Сміла, у зв`язку із можливим відключенням оператором газорозподільних мереж ПАТ «Черкасигаз» від систем газопостачання внаслідок відсутності здійснення Товариством підтвердження Підприємству номінацій та реномінацій природного газу в лютому 2018 року.

Невигідні умови позивачем обґрунтовуються тим, що визначена оскаржуваними додатковими угодами ціна на газ є значно завищеною.

Положеннями ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При цьому, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, для кваліфікації правочину за ст. 233 Цивільного кодексу України необхідна обов`язкова наявність в сукупності зазначених двох умов: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

При цьому, тяжкі обставини слід розуміти не як будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, загроза втрати майна чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом`якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин.

Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися в кожному окремому випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Як передбачено ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів, на підставі зібраних в матеріалах справи доказів, існування на момент вчинення спірних Додаткових угод тяжких обставин, як умови для визнання недійсними правочинів в силу приписів ст. 233 Цивільного кодексу України. Вказана обставина апелянтом не оспорюється та не заперечується, позивач з апеляційною скаргою щодо оскарження вказаних висновків до суду не звертався.

При цьому, апелянтом оскаржуються наступні висновки зроблені в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції:

«Стосовно тверджень про неправомірне споживання Підприємством газу у лютому 2018 року внаслідок неподання відповідачем підтвердження обсягів постачання газу за Договором для Підприємства, що було зумовлено відсутністю оплати такого газу позивачем, суд відзначає наступне.

Так, за звичайних умов здійснення діяльності із постачання/споживання природного газу з урахуванням положень Договору та чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства України, яке регулює такі відносин (в т.ч. Кодексу газорозподільних систем та Кодексу газотранспортної системи), постачання природного газу здійснюється, зокрема, на підставі відповідного договору постачання, укладеного між споживачем та постачальником, погодженого ними обсягу та за наявності його 100% передоплати, що надає змогу відповідному постачальнику здійснити місячну номінацію оператору відповідних газорозподільних мереж щодо обсягів газу, які будуть поставлені в газовому місяці для відповідного споживача.

Однак, в даному випадку, укладення Договору мало місце по серед газового місяця постачання (16.02.2018), а в його умовах (п. 2.1 Договору) сторонами було погоджено, що постачання Товариством Підприємству природного газу здійснюється з моменту укладення такого договору, і, відповідно, оплату за такий газ було погоджено здійснювати згідно визначеного в додатку №2 до Договору графіку (протягом лютого - березня 2018 року), тобто, фактично по факту споживання, а не шляхом передоплати (перший платіж згідно визначеного в додатку №2 графіку мав бути здійснений лише 19.02.2018).

Відтак, споживання Підприємством газу в лютому 2018 року відбулося правомірно, оскільки умовами Договору було передбачено правомірне постачання Товариством відповідних об`ємів газу не в залежності від його оплати саме з моменту укладення такого Договору.

При цьому, відсутність подачі Товариством номінації чи реномінації щодо обсягів постачання газу за Договором для Підприємства в лютому 2018 року, що є безпосереднім обов`язком постачальника, а не споживача, не спростовує правомірності його споживання Підприємством на підставі Договору у вказаний період, адже сам по собі факт подачі номінацій чи реномінацій не спростовує встановлення сторонами в умовах Договору обов`язку Товариства з постачання газу з моменту його укладення (16.02.2018), а відтак, і не залежить від фактичної передачі Товариством газу у мережі оператора на виконання умов Договору для потреб Підприємства.

Більш того, відсутність здійснення Підприємством оплат згідно погодженого графіку могла бути в силу приписів ст. 651 Цивільного кодексу України, ст. 188 Господарського кодексу України та п. 3.18 Договору правовою підставою для припинення постачання газу і відмовою від Договору, однак в будь-якому випадку реалізація такого права обумовлена доведенням до відома про це іншої сторони.

Із наявних в матеріалах справи документів вбачається, що відповідачем було реалізовано таке право шляхом направлення листа №12 від 27.02.2018 на адресу позивача з повідомленням про неможливість подальшого постачання газу на умовах Договору у зв`язку із порушенням Підприємством погодженого графіку оплат, у зв`язку з чим запропоновано збільшення вартості газу, однак, вказаний лист було передано до відділення поштового зв`язку лише 28.02.2018, що підтверджується відтиском штампу відділення поштового зв`язку на описі-вкладення в цінний лист, а тому, правові підстави для висновку про те, що реалізація Товариством права на припинення постачання Підприємству газу згідно умов Договору стосувалася лютого 2018 року відсутні.

Отже, матеріалами справи належним чином підтверджується, що отриманий Підприємством в лютому 2018 року газ був спожитий останнім правомірно на підставі умов Договору, адже неподання Товариством номінації/реномінації об`ємів газу оператору, навіть за умови не здійснення своєчасної оплати такого газу, проте за відсутності волевиявлення на припинення виконання умов Договору щодо постачання газу для Підприємства в лютому 2018 року, не може свідчити про автоматичне припинення правовідносин сторін за Договором, яким передбачалося постачання такого газу саме з 16.02.2018 (а не з дати першого платежу згідно визначеного в додатку №2 графіку - 19.02.2018).

Наведене, в т.ч. з урахуванням наступного внесення змін до Договору згідно Додаткової угоди 1, свідчить про існування волі сторін та належне (правомірне) виконання ними його умов в частині постачання/споживання природного газу в лютому 2018 року, що викликає питання відносно дійсної необхідності в подальшому внесенні змін до вартості вже спожитого газу в лютому 2018 року (не може бути предметом оцінки судом з огляду на визначені позивачем підстави позову), однак, виключає можливість для висновку про вплив тяжкої обставини в розумінні положень ст. 233 Цивільного кодексу України.»

Отже, при дослідженні вказаних висновків суду першої інстанції, колегія суддів не знайшла доводів апелянта в апеляційній скарзі щодо спростування останніх з огляду на наступне.

Щодо твердження відповідача про вихід за межі позовних вимог, колегія суддів зазначає, що позивачем заявлено одну позовну вимогу про визнання частково недійсним Договору №1802-1601/ПГ-УГ від 16.02.2018 в частині зміни ціни на природній газ, визначеної додатком №1 до Додаткової угоди №00001С від 27.02.2018 та Додатковою угодою №00002С від 01.03.2018 до Договору.

Також, колегія суддів вважає, що твердження апелянта про вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог є безпідставними, оскільки оскаржуване рішення про відмову в позові стосується саме заявленого предмету позову.

Щодо твердження апелянта, що спожитий позивачем газ не належить відповідачу, колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано жодного доказу, що спожитий позивачем газ належав не відповідачу, а іншій особі, крім того, в матеріалах справи наявний акт № 000007 приймання-передачі природного газу від 31.03.2018 (копія завірена представником відповідача, адвокатом Кириченко Л.В.) в якій зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Укргазімпекс» (продавець) передав, а Комунальне підприємство «Смілакомунтеплоенерго» (споживач) прийняв природний газ на підставі Договору №1802-1601/ПГ-УГ від 16.02.2018 (спірного Договору) (т. 1 а.с. 107).

Враховуючи викладені обставини, у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено існування тяжких обставин, невигідних умов та причинно-наслідкового зв`язку між наведеними позивачем обставинами та укладанням спірних додаткових угод як складових елементів, необхідних для визнання змін згідно Додаткової угоди №00001С від 27.02.2018 та Додаткової угоди №00002С від 01.03.2018 ціни на газ за Договором недійсними в силу приписів статті 233 Цивільного кодексу України, а відповідачем у апеляційній скарзі не доведено, що висновки суду викладені у мотивувальній частині рішення не відповідають обставинам справи.

Колегія суддів наголошує, що, з урахуванням предмету спору, важливим є встановлення дійсних правовідносин між сторонами та встановлення наявності чи відсутності обставин з якими законодавець пов`язує можливість визнання недійсним правочину в судовому порядку, при цьому порушення вчинені при виконанні сторонами договору не впливають на його дійсність.

Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Положеннями ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

За змістом ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (відповідача).

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укргазімпекс" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2018 у справі №910/12431/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2018 у справі №910/12431/18 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Укргазімпекс".

4. Матеріали справи №910/12431/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

Н.Ф. Калатай