ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2019 р. Справа№ 910/14761/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Кравчука Г.А.

при секретарі Майданевич Г.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Проконова К.В. за ордером від 13.05.2019;

від відповідача: Галуненко І.В. за довіреністю від 21.02.2019;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Енергетичної митниці ДФС

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2019 (повне рішення складено 26.02.2019)

у справі №910/14761/18 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

до Енергетичної митниці ДФС

про стягнення 431 165,82 грн.,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (далі - позивач) звернувся у Господарський суд міста Києва з позовом до Енергетичної митниці ДФС (далі - відповідач), у якому просило стягнути 431 165,82 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачу надані у безоплатне користування нежитлові приміщення загальною площею 128,30 кв.м., відповідач ухиляється від укладання договору про відшкодування експлуатаційних витрат, однак при цьому споживає теплову енергію та послуги з водопостачання і водовідведення, заборгованість за якими за період з 10.09.2015 по 31.07.2017 складає 431 165,82 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що відповідно до положень чинного законодавства власник морського терміналу повинен на безоплатній основі надавати у користування приміщення для організації пункту пропуску через державний кордон України, де здійснюється, зокрема, митний контроль, а тому у відповідача відсутній обов`язок відшкодування комунальних послуг.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18 лютого 2019 року позов задоволено.

З Енергетичної митниці ДФС стягнуто на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" 431165грн. 82 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Енергетична митниця ДФС подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки судом невірно зазначено дату укладеного між сторонами договору, позов не містить обґрунтованого розрахунку суми, що стягується; позивач не є суб`єктом, наділеним повноваженнями щодо встановлення тарифів на житлово-побутові послуги.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечив проти її задоволення, посилаючись на те, що описка в рішенні щодо дати договору була виправлена ухвалою суду; у позові наведений належним чином здійснений розрахунок заборгованості відповідача за спожиті послуги, який базується на фактичних обсягах спожитих відповідачем ресурсів; відповідачем не надано контррозрахунку заборгованості; позивач є виробником послуг, які надавались відповідачу, а тому ним розробляються вільні тарифи на такі послуги, з врахуванням вартості покупних послуг.

Представник відповідача (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив її заявити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 10 вересня 2015 року між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі начальника Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", як адміністрацією та Енергетичною митницею ДФС, як користувачем, було укладено Договір про безоплатне тимчасове користування нежитловими приміщеннями та майном у пункті пропуску "Одеський морський торговельний порт" (далі - договір), за умовами якого, відповідно до ст.ст. 188, 556 Митного кодексу України, адміністрація зобов`язується безоплатно надати користувачу у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також засоби та канали зв`язку

Відповідно до п. 2.1.4 Договору адміністрація зобов`язується протягом дії Договору передати у користування приміщення, які знаходяться за адресою: 65026, м. Одеса, вул. М.Гефта, 1А, загальною площею 128,30 кв.м. (далі - приміщення) за наступним переліком:

- нежитлові приміщення в будинку пождепо (інвентарний № 076027), площею 92,5 кв.м.;

- приміщення в службовій будівлі 1-го поверху (інвентарний № 076021), площею 35,8 кв.м.

Згідно з п. 2.1.5 Договору перелік майна, яке передається користувачу в тимчасове безоплатне користування, зазначається в Акті прийому-передачі, який додається до Договору.

Пунктом 2.1.6 Договору узгоджено, що об`єкти використовуються користувачем з метою розміщення посадових осіб та здійснення митних формальностей.

У відповідності до п. 3.1 та 3.2 Договору при передачі об`єктів складається Акт приймання-передачі, в якому відображається їх перелік та технічний стан. Набуття користувачем права користування об`єктами виникає одночасно з підписанням Акта приймання-передачі уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до пунктів 4.3.1, 4.3.6, 4.3.11 та п 4.3.13 Договору користувач зобов`язується користуватися об`єктами особисто відповідно до вимог розділу ІІ Договору; використовувати об`єкти відповідно до цільового призначення, визначеного Договором; не здійснювати без попередньої письмової згоди адміністрації перебудову, добудову та перепланування об`єктів; не передавати у користування об`єкти іншим юридичним і фізичним особам на будь-яких умовах.

Договір набирає чинності з дня підписання Акта приймання-передачі об`єкта уповноваженими представниками сторін, скріплення його печатками сторін та діє до 31.12.2016. Договір вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. Договір може бути розірвано в інший термін за ініціативою будь-якої із сторін у порядку, визначеному законодавством України.

10 вересня 2015 року позивач передав, а відповідач прийняв у безоплатне тимчасове користування зазначене у договорі майно, що підтверджується актом приймання-передавання.

У липні 2017 року позивач звернувся до відповідача із листом вих. №1933А/1164 від 20.07.2017, у якому просив підписати проекти договорів на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) та на відшкодування експлуатаційних витрат за спожиту електричну енергію.

Відповідач надав відповідь № 28-70-1.2/03/5-2594 від 02.08.2017, у якій зазначив про відсутність правових підстав для укладення таких договорів.

У березні 2018 року позивач звернувся до відповідача із листом вих. №19-33А/493 від 16.03.2018, у якому повторно просив погодити договори про відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги на території Одеської філії ДП "Адміністрація морських портів України".

Відповідач надав відповідь № 28-70-1/03/5-1110 від 02.04.2018, у якій зазначив про відсутність правових підстав для укладення наданих договорів.

13.08.2018 позивач звернувся до відповідача із листом вих. № 33А/1362 від 10.08.2018, у якому просив сплатити заборгованість у розмірі 411 832,30 грн. згідно доданого розрахунку.

Відповідач надав відповідь № 28-70-1/62/5-3030 від 13.09.2018, у якій зазначив, що вимога адміністрації про оплату експлуатаційних витрат за спожиту електроенергію, послуг з теплопостачання, водовідведення та водопостачання суперечить п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 22.02.1994 № 100 "Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства", ч. 1-3 ст.188, ч. 2 ст. 256 Митного кодексу України, а тому задоволенню не підлягає.

У зв`язку із викладеними обставинами, оскільки відповідач у період користування наданими йому приміщеннями фактично споживає теплову енергію та користується водою, однак ухиляється від укладення відповідних договорів щодо відшкодування вартості вказаних послуг, позивач звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача 431 165,82 грн. нарахованих за період з 10.09.2015 по 31.07.2018, у тому числі: 9275,24 грн. за водопостачання, 10058,28 грн. за водовідведення та 411832,30 грн. за теплопостачання.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на те, що вимога позивача про оплату експлуатаційних витрат за спожиту електроенергію, послуг з теплопостачання, водовідведення та водопостачання суперечить п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 22.02.1994 № 100 "Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства",ч. 1-3 ст. 188, ч. 2 ст. 256 Митного кодексу України від 13.02.2012 № 4495-VI.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними та обгрунтованими, оскільки відповідачем не спростовано факт користування приміщеннями та отримання від позивача послуг теплопостачання, водопостачання і водовідведення у заявлених позивачем обсягах.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Права та обов`язки між сторонами виникли на підставі договору про безоплатне тимчасове користування нежитловими приміщеннями та майном у пункті пропуску "Одеський морський торговельний порт", який за правовою природою є договором позички.

Так, відповідно до ст. 827 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Статтею 833 ЦК України встановлено, що користувач несе звичайні витрати щодо підтримання належного стану речі, переданої йому в користування. Користувач зобов`язаний: 1) користуватися річчю за її призначенням або відповідно до мети, визначеної у договорі; 2) користуватися річчю особисто, якщо інше не встановлено договором; 3) повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання.

Частинами 1, 2 ст. 188 Митного кодексу України передбачено, що з метою прискорення виконання митних формальностей під час переміщення транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України працівники водного, повітряного, автомобільного та залізничного транспорту сприяють посадовим особам органів доходів і зборів у виконанні ними своїх службових обов`язків. Адміністрація автомобільних, морських і річкових портів, міжнародних аеропортів, прикордонних залізничних станцій або інших обладнаних місць, у межах яких діють пункти пропуску через державний кордон України, на безоплатній основі забезпечує органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв`язку та створює їм належні умови для роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Митного кодексу України у разі якщо митне оформлення товарів здійснюється органами доходів і зборів безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобов`язані безоплатно надавати органам доходів і зборів у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали зв`язку.

Пунктом 9 Переліку пунктів пропуску через державний кордон, в яких здійснюється переміщення товарів через митний кордон України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 435 від 21.05.2012 визначені міжнародні пункти пропуску для морського сполучення, зокрема, Одеський морський торговельний порт.

Частиною 3 ст. 11 Закону України "Про морські порти України" передбачено, що адміністрація морських портів України або власник морського терміналу на безоплатній основі надає у користування приміщення для організації пункту пропуску через державний кордон України, де здійснюються в установленому законодавством порядку прикордонний, митний, санітарно-карантинний та екологічний контроль і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна зробити висновок, що чинним законодавством передбачено безоплатне забезпечення (надання у тимчасове користування) органів доходів і зборів службовими та побутовими приміщеннями, а також обладнанням, засобами та каналами зв`язку для виконання митних формальностей.

Водночас зазначеними нормами не передбачено покладення витрат з утримання такого майна на балансоутримувача або на особу, з якою митні органи уклали договір.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 916/3164/14, а відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відносини у даній справі і у справі № 916/3164/14 є подібними і відрізняються лише тим, що за договором позички майно передається у безоплатне користування, а за договором оренди у платне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про житлово-комунальні послуги споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Згідно з ч. 8 ст.1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відносини оренди об`єктів портової інфраструктури, що перебувають у державній власності, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про морські порти України".

Апеляційним господарським судом враховується, що відповідач не заперечує факт користування ним спірними приміщеннями, а також не надав контррозрахунку обсягу та вартості наданих йому комунальних послуг.

Оскільки відповідач є користувачем майна за договором позички, він є і споживачем житлово-комунальних послуг.

Надання органам доходів і зборів комунальних послуг на безоплатній основі прямо не передбачено нормами чинного законодавства України, а їх надання балансоутримувачем може призвести до негативних наслідків його фінансово-економічного стану, що є неприпустимим.

Вартість та калькуляція наданих відповідачу послуг підтверджується наявними у матеріалах справи наказами позивача про затвердження і введення дію тарифів на відшкодування експлуатаційних витрат на утримання мереж водопостачання та водовідведення; про затвердження тарифів на теплову енергію від котелень філії на дизельному паливі, які затверджені згідно калькуляції вартості виробництва цих комунальних благ для власного споживання позивачем.

При цьому, надані відповідачу послуги водопостачання, водовідведення та опалення не є експлуатаційними послугами з утримання та ремонту приміщень, зайнятих позивачем на безоплатній основі згідно вимог чинного законодавства, що вбачається з Примірного переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень, будинків, споруд, затвердженого Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 10 серпня 2004 року №150, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21 серпня 2004 р. за №1046/9645.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 431 165,82 грн. вартості спожитих відповідачем комунальних послуг у період з 10.09.2015 по 31.07.2018.

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Енергетичної митниці ДФС залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18 лютого 2019 року - без змін.

2. Справу №910/14761/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23.05.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук