ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2019 р. Справа№ 925/279/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Кравчука Г.А.

розглянувши у порядку письмового провадження

апеляційну скаргу Черкаської місцевої прокуратури

на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.03.2019

у справі №922/279/19 (суддя Довгань К.І.)

за позовом Керівника Черкаської місцевої прокуратури в інтересах

держави в особі Міністерства освіти і науки України

до 1) Регіонального відділення Фонду державного майна України

по Черкаській області

2) Фізичної особи - підприємця Пеньори Івана Дмитровича

про визнання недійсним договору та зобов`язання повернути

майно

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Черкаської місцевої прокуратури (далі за текстом - прокурор) звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України (далі за текстом - позивач) до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Черкаській області (далі за текстом - відповідач-1) та Фізичної особи - підприємця Пеньори Івана Дмитровича (далі за текстом - відповідач-2) про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 1740 від 06.04.2017 та зобов`язання повернути Черкаському національному університету імені Богдана Хмельницького частину приміщення на четвертому поверсі площею 26,7 кв.м., розміщене за адресою: м. Черкаси, бульвар Шевченка, 205.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що передана за оспорюваним правочином частина приміщень закладу освіти використовується під розміщення офісу, тобто не за їх цільовим призначенням, що свідчить про зміну функціонального призначення вказаних приміщень та їх використання не для навчально-виховного процесу, як того вимагає законодавство України.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 19.03.2019 у справі №925/279/19 вказану позовну заяву повернуто без розгляду на підставі п.4 ч.5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України), оскільки прокурором не наведено правового обґрунтування щодо наявності підстав для звернення до суду за розірванням договору №1740 від 06.04.2017 оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності. Саме лише посилання у позовній заяві на те, що визначений прокурором позивач неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є підставою для прийняття судом рішення у такому спорі по суті, оскільки за змістом ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.03.2019 у справі №925/279/19 та передати справу на розгляд до суду першої інстанції.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було порушено норми процесуального права та невірно застосовано норми матеріального права, а саме: ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 53, 131-1 Конституції України, ст. ст. 53, 174 ГПК України, внаслідок чого суд дійшов помилкового висновку про недоведеність прокуратурою виключності підстав представництва інтересів держави, невиконання або неналежне виконання суб`єктом владних повноважень відповідних функцій у спірних правовідносинах, як це передбачено у ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.03.2019 у справі №925/279/19 та вирішено здійснювати її розгляд у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з наступного.

Вимоги щодо оформлення позовної заяви наведені в ст. 162 ГПК України, згідно з частиною 2 якої позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Як вбачається з матеріалів справи, позов подано заступником керівника Черкаської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України. Спір стосується питання дійсності договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності №1740 від 06.04.2017, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Черкаській області та Фізичною особою - підприємцем Пеньорою Іваном Дмитровичем, об`єктом оренди за яким є частина приміщень на четвертому поверсі площею 26,7 кв.м., що розміщені за адресою: м. Черкаси, бул. Шевченка, 205 та обліковуються на балансі Черкаського національного університету ім. Богдана Хмельницького.

В оскаржуваній ухвалі місцевий господарський суд зазначив про те, що в позові відсутнє правове обґрунтування підстав звернення прокурора до суду за розірванням вищезгаданого договору оренди.

За висновком місцевого господарського суду, участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді господарського спору. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Водночас саме лише посилання у позові на те, що визначений прокурором позивач неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є підставою для прийняття судом рішення у такому спорі по суті.

Оскільки прокурор, звертаючись до суду із позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, не обґрунтував наявності підстав для здійснення такого представництва інтересів держави в суді, вказана позовна заява повернута місцевим господарським судом без розгляду на підставі п.4 ч.5 ст. 174 ГПК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Таким законом є Закон України "Про прокуратуру", відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 23 якого прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Порядок участі у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, визначений в ст. 53 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України). Згідно з частинами 3-5 названої статті у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

При цьому, слід зазначити, що Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Відтак, тлумачення п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

З огляду на викладене можна дійти висновку, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналіз ч.3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

В даному випадку прокурор здійснює представництво інтересів держави в особі позивача у зв`язку з неналежним здійсненням останнім державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти. При цьому прокуратура зазначає про те, що порушення вимог чинного законодавства полягає у передачі за оспорюваним договором частини приміщень закладу освіти в оренду та їх подальше використання не за призначенням, але Міністерство освіти та науки України жодного реагування з цього приводу не здійснювало, що на переконання прокурора призводить до порушення інтересів держави в галузі освіти та є підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Апеляційним господарським судом встановлено, що в матеріалах справи наявні докази дотримання прокурором ч.4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо попереднього повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення з даним позовом до суду, про що свідчить лист №161-3198вих19 від 14.03.2019, адресований Міністерству освіти і науки України.

Матеріали справи також свідчать, що Черкаська місцева прокуратура зверталася із запитами до Регіонального відділення ФДМ України по Черкаській області (№161-264вих19 від 10.01.2019), Черкаського національного університету ім. Б.Хмельницького (№161/1-43вих-19 від 11.02.2019, №161-2273вих19 від 27.02.2019) та Міністерства освіти і науки України (№161-2333вих19 від 25.02.2019) з приводу надання інформації та документів, які стосуються договірних правовідносин щодо оренди нерухомого майна освітніх закладів на території м. Черкаси та Черкаського району, зокрема і приміщень, переданих в орендне користування за оспорюваним договором. До позовної заяви додано запити прокурора та відповіді на ці запити.

Відносно виконання позивачем покладених на нього функцій у спірних правовідносинах, судом було з`ясовано наступне.

Згідно з п.1 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №630, назване міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Відповідно до ст. 64 Закону України «Про освіту» центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки забезпечує формування та реалізує державну політку у сфері освіти і науки.

Тобто в даному випадку саме Міністерство освіти і науки України є органом, уповноваженим державою здійснювати контролюючі функції у спірних правовідносинах.

Частина 5 ст. 63 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на дату укладення оспорюваного правочину) передбачала, що об`єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов`язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

З матеріалів справи вбачається, що прокурор в запиті №161-2333вих19 від 25.02.2019 повідомив Міністерство освіти і науки України про те, що ним вивчено стан дотримання вимог законодавства України щодо цільового використання майна закладів освіти міста Черкаси та встановлено, що 06.04.2017 між Регіональним відділенням ФДМ України по Черкаській області та ФП Пеньорою І.Д. укладено договір оренди нерухомого майна (щодо частини приміщень площею 26,7 кв. м), яке належить до держаної власності та обліковується на балансі Черкаського національного університету ім. Б.Хмельницького, для розміщення орендарем офісу. Прокурор просив повідомити, чи вживалися міністерством заходи щодо визнання недійсним названого договору оренди та повернення майна в користування навчального закладу, у відповідь на що Міністерство освіти і науки України у листі №1/11-2501 від 11.03.2019 повідомило прокурора про відсутність підстав для розірвання договору оренди.

З наведеного слідує, що попри інформування місцевою прокуратурою Міністерства освіти і науки України (позивача) про виявлені порушення вимог законодавства України, в частині використання нерухомого майна закладу освіти, яке належить до державної власності, не за цільовим призначенням, жодних дій з цього приводу (ініціювання перевірок, подання позову, тощо) для усунення чи перевірки наявності порушень вчинено не було, що в свою чергу свідчить про нездійснення Міністерством освіти і науки України покладених на нього функцій з метою захисту інтересів держави, а тому відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок здійснювати представництво інтересів держави в суді шляхом подання відповідного позову покладається на органи прокуратури.

Відтак, перевіривши наведені прокурором доводи в обґрунтування підстав для звернення його з позовом у даній справі для захисту інтересів держави, колегія суддів дійшла висновку про те, що з огляду на предмет та підстави заявленого позову, прокуратурою належним чином обґрунтовано, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту та визначені законом підстави для звернення до суду прокурора.

Місцевим господарським судом не враховано наведене у позові обґрунтування підстав звернення прокуратури, що в свою чергу призвело до невірного застосування норм матеріального (Конституція України, Закон України «Про прокуратуру») та процесуального права і постановлення помилкової ухвали про повернення позовної заяви, що в свою чергу є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду згідно зі ст. 280 ГПК України.

Відповідно до ч.3 ст. 271 ГПК України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду Черкаської області від 19.03.2019 у справі №925/279/19 - скасуванню, а матеріали справи - переданню на розгляд до Господарського суду Черкаської області.

У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги, витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню скаржнику. Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що оскільки судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у ч.3 ст. 271 ГПК України, у даному випадку - повернення позовної заяви з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, має здійснюватися судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 271, 275, 277, 280-282, 287-289 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Черкаської місцевої прокуратури задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.03.2019 у справі №927/279/19 скасувати.

3. Справу №927/279/19 передати на розгляд Господарському суду Черкаської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у порядку і строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

Г.А. Кравчук