ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2019м. ДніпроСправа № 904/1558/19

за позовом Дочірнього підприємства "Р" Товариства з обмеженою відповідальністю "Будіндустрія, ЛТД", м. Запоріжжя

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Южспецконструкція", м. Синельникове, Дніпропетровська область

про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 37 410 грн., пені у розмірі 13 256,46 грн., інфляційної складової у розмірі 6 097,83 грн., 3% річних у розмірі 1 580,44 грн.

Суддя Ніколенко М.О.

Без участі представників сторін.

СУТЬ СПОРУ:

Дочірнє підприємство "Р" Товариства з обмеженою відповідальністю "Будіндустрія, ЛТД" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Южспецконструкція" про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 37 410 грн., пені у розмірі 13 256,46 грн., інфляційної складової у розмірі 6 097,83 грн., 3% річних у розмірі 1 580,44 грн.

Позов обґрунтований порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки № 238 від 26.07.2017 зі сплати вартості поставленого товару.

Ухвалою суду від 18.04.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Від позивача, 13.05.2019 до суду надійшли копії установчих документів та оригінали доданих до позовної заяви документів.

Відповідач вимог ухвали суду не виконав, відзив та інші витребувані судом документи не надав.

Згідно зі ст. 252 ГПК України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Дочірнім підприємством "Р" Товариства з обмеженою відповідальністю "Будіндустрія, ЛТД" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Южспецконструкція" (покупець) було укладено договір поставки № 238 від 26.07.2017 (договір).

Відповідно до п. 9.1. договору, даний договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Згідно з п. 1.1. договору, продавець зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 1.2. договору визначено, що найменування, асортимент, кількість, ціна за одиницю товару, що підлягає поставці відповідно до цього договору, визначаються сторонами у заявці на товар, попередньо погодженою сторонами.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписи частини 7 статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно статті 202 Господарського кодексу України та статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Позивач виконав умови договору, поставив Товариству з обмеженою відповідальністю "Южспецконструкція" товар на загальну суму 83 678,04 грн., що підтверджується видатковою накладною № 283/2 від 14.11.2017 та товарно-транспортною накладною № 283/2 від 14.11.2017.

Відповідно до п. 2.1. договору, умови оплати: 100% передоплата.

З урахуванням п. 2.1. договору, строк виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором з оплати поставленого товару сплив 13.11.2017.

Однак, відповідач порушив свої зобов`язання за договором і не оплатив поставлений товар у належні строки. Відповідачем було здійснено такі оплати: 22.03.2018 у розмірі 16 268,04 грн.; 29.03.2018 у розмірі 30 000 грн.

Внаслідок цього у Товариства з обмеженою відповідальністю "Южспецконструкція" утворилась заборгованість перед Дочірнім підприємством "Р" Товариства з обмеженою відповідальністю "Будіндустрія, ЛТД" у розмірі 37 410 грн.

Позивач, 15.01.2019 направив на адресу відповідача претензію № 1 від 14.01.2019 з вимогами оплатити залишок заборгованості у розмірі 37 410 грн.

Відповідач відповіді на зазначену претензію не надав.

За таких обставин, вимогу позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 37 410 грн. слід задовольнити.

Пунктом 6.2.2. договору встановлено, що покупець, у випадку порушення зобов`язань за п. 5.1. договору (відмова від прийняття товару, неоплата поставленого товару у належні строки та розмірі), сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

На підставі пункту 6.2.2. договору позивач нарахував пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму боргу 37 410 грн. за загальний період з 11.04.2018 по 11.04.2019 у розмірі 13 256,46 грн.

Перевіривши розрахунок, доданий до позову, суд встановив, що позивачем при здійсненні нарахування пені не було враховано положення п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, якою визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як зазначалось вище, з урахуванням п. 2.1. договору, строк виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором з оплати поставленого товару сплив 13.11.2017.

А отже, належним періодом нарахування пені є період з 14.11.2017 по 13.05.2018.

Разом з тим, частиною 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

За таких обставин, вимогу позивача про стягнення з відповідача пені слід задовольнити частково в розмірі 1 149,97 грн. за період з 11.04.2018 по 13.05.2018. У задоволенні вимоги про стягнення пені у розмірі 12 106,49 грн. - слід відмовити.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошових зобов`язань на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував відповідачу до сплати 3% річних у розмірі 1 580,44 грн. за загальний період з 14.11.2017 по 11.04.2019 та інфляційну складову у розмірі 6 097,83 грн. за загальний період з листопада 2017 по лютий 2019.

Розрахунок 3% річних, наданий позивачем, відповідає чинному законодавству України, дійсним обставинам справи, правильно враховує періоди нарахувань та не містить арифметичних помилок. Тому, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми 3% річних у розмірі 1 580,44 грн., слід задовольнити.

Перевіривши розрахунок інфляційної складової, доданий до позову, суд встановив, що позивачем при здійсненні нарахувань не було враховано, що в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція.

А отже, належним розрахунком інфляційної складової є: на суму 37 410 грн. за період з листопада 2017 по лютий 2019 - 5 071,46 грн.

За таких обставин, вимогу позивача про стягнення з відповідача інфляційної складової слід задовольнити частково в розмірі 5 071,46 грн. У задоволенні вимоги про стягнення інфляційної складової у розмірі 1 026,37 грн. - слід відмовити.

Відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору розподіляються пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись положеннями Господарського Кодексу України, Цивільного кодексу України, ст. 73, 74, 123, 129, 232, 233, 236-241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Южспецконструкція" (місцезнаходження: 52500, Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Чехова, 38; ) на користь Дочірнього підприємства "Р" Товариства з обмеженою відповідальністю "Будіндустрія, ЛТД" (місцезнаходження: 69035, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 170-Г, кв. 32; ) суму основної заборгованості у розмірі 37 410 грн., пеню у розмірі 1 149,97 грн., суму інфляційної складової у розмірі 5 071,46 грн., 3% річних у розмірі 1 580,44 грн. та витрати з оплати судового збору у розмірі 1 488,6 грн.

Відмовити у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 12 106,49 грн. та інфляційної складової у розмірі 1 026,37 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження. Рішення може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22.05.2019.

Суддя Ніколенко М.О.