СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2019 р. Справа № 922/2503/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Тарасова І.В.;

за участі секретаря судового засідання Крупи О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Спільного українсько-німецького підприємства у формі ТОВ ТВП Україна ЛТД (вх.№508Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 09.01.2019 у справі №922/2503/18 (суддя Смірнова О.В., повний текст рішення складено 21.01.2019 у приміщенні господарського суду Харківської області)

за позовом Приватного акціонерного товариства Виробниче підприємство Твін-Друк, м.Харків,

до 1.Спільного українсько-німецького підприємства у формі ТОВ ТВП Україна ЛТД., м.Харків,

2.Товариства з обмеженою відповідальністю Тріален, м.Києв,

про визнання переважного права та переведення прав та обов`язків покупця, -

ВСТАНОВИЛА:

Приватне акціонерне товариство "Виробниче підприємство "Твін-Друк" звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою (з урахуванням уточнень до неї), в якій просило: 1.Визнати за позивачем - Приватним акціонерним товариством "Виробниче підприємство "Твін-Друк" переважне право на придбання у власність нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: м.Харків, вул.Роганська, 149, площа якого складає 111,00 кв.м, орендованого за договором оренди №10-ск від 01.04.2014, укладеного між Спільним українсько-німецьким підприємством у формі ТОВ "ТВП Україна ЛТД." та Приватним акціонерним товариством "Виробниче підприємство "Твін-Друк". 2.Перевести частково на Приватне акціонерне товариство "Виробниче підприємство "Твін-Друк" права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу від 17.07.2018 №846, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тріален" та Спільним українсько - німецьким підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю "ТВП Україна ЛТД." У частині придбання приміщення, площею 111,00 кв.м, орендованого за договором оренди №10-ск від 01.04.2014, укладеного між позивачем та Спільним українсько - німецьким підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "ТВП Україна ЛТД.". 3.Визнати за позивачем - Приватним акціонерним товариством "Виробниче підприємство "Твін-Друк" право власності на нерухоме майно: нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м.Харків, вул.Роганська, 149, площею 111 кв.м, що орендоване за договором оренди №10-ск від 01.04.2014, укладеного між Приватним акціонерним товариством "Виробниче підприємство "Твін-Друк" та Спільним українсько-німецьким підприємством у формі ТОВ "ТВП Україна ЛТД.". 4.Скасувати реєстрацію права власності за Спільним українсько-німецьким підприємством у формі ТОВ "ТВП Україна ЛТД." на нерухоме майно: нежитлові приміщення літ."В'-1", загальною площею 1077,4 кв.м, за адресою: Харківська область, м.Харків, вул.Роганська,149, номер запису про право власності №27080291, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42100798 від 17.07.2018.

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.01.2019 у справі №922/2503/18 позов задоволено частково. Визнано за позивачем - Приватним акціонерним товариством "Виробниче підприємство "Твін-Друк" переважне право на придбання у власність нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: м.Харків, вул.Роганська, 149, площа якого складає 111,00 кв.м, орендованого за договором оренди №10-ск від 01.04.2014, укладеного між Спільним українсько-німецьким підприємством у формі ТОВ "ТВП Україна ЛТД." та Приватним акціонерним товариством "Виробниче підприємство "Твін-Друк". Вирішено перевести частково на Приватне акціонерне товариство "Виробниче підприємство "Твін-Друк" права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу від 17.07.2018 №846, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тріален" та Спільним українсько - німецьким підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю "ТВП Україна ЛТД." у частині придбання приміщення, площею 111,00 кв.м, орендованого за договором оренди №10-ск від 01.04.2014 між позивачем та Спільним українсько - німецьким підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "ТВП Україна ЛТД.". Стягнуто з Спільного українсько-німецького підприємства у формі ТОВ "ТВП Україна ЛТД." на користь Приватного акціонерного товариства "Виробниче підприємство "Твін-Друк" 1762,00 грн судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тріален" на користь Приватного акціонерного товариства "Виробниче підприємство "Твін-Друк" 1762,00 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд зазначив, що позивач є орендарем спірної частини нежитлової будівлі і обрав спосіб захисту визнання свого переважного права на придбання орендованого ним нерухомого майна. Керуючись приписами ст.362, частини 2 ст.777 Цивільного кодексу України, з огляду на належне виконання позивачем умов договору оренди протягом усього строку оренди (10 років), урахувавши, що позивачем заявлена вимога до відповідачів про викуп орендованого ним приміщення до укладення спірного договору купівлі-продажу від 17.07.2018 №846, під час укладення якого між відповідачами ТОВ «Тріален» та СУНП ТОВ «ТВП Україна ЛТД.» іпотечних відносин не було, і жодних іпотечних умов щодо спірного приміщення не існувало, господарський суд дійшов висновку про визнання за позивачем переважного права на придбання у власність нежитлового приміщення. Суд задовольнив як похідну від першої вимогу про переведення частково на позивача прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу від 17.07.2018 №846 у частині придбання спірного приміщення, орендованого за договором оренди 10-ск від 01.04.2014. У частині вимог про визнання за позивачем права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення суд відмовив з огляду на те, що дана вимога є передчасною. Щодо вимоги про скасування реєстрації права власності за Спільним українсько-німецьким підприємством у формі ТОВ «ТВП Україна ЛТД.» на спірне нерухоме майно господарський суд зазначив, що скасування реєстрації права власності відноситься до компетенції відповідних державних органів згідно з Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», а тому ця вимога пред`явлена до неналежних відповідачів та не підлягає задоволенню.

Перший відповідач з рішенням не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Просить рішення господарського суду Харківської області від 09.01.2019 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на те, що місцевий господарський суд порушив норми процесуального права, неповно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, та не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду. Апелянт посилається на кредитний договір №041-12-12 від 25.12.2012, укладений між Спільним українсько-німецьким підприємством у формі ТОВ «ТВП Україна ЛТД.» та ПАТ «Банк Петрокомерц-Україна», у забезпечення виконання зобов`язань за яким сторони уклади договір іпотеки №041-12-12/1 від 11.02.2013, за умовами якого іпотекодавець (СУНП у формі ТОВ «ТВП Україна ЛТД.») передав в іпотеку банку (ПАТ «Банк Петрокомерц-Україна») нерухоме майно: нежитлові приміщення літ.«В-2», площею 1845,6 кв.м, та літ.«В`-1», площею 1107,4 кв.м, розташовані за адресою: м.Харків, вул.Роганська, 149. Спірний договір оренди нежитлового приміщення №10-ск укладено 01.04.2014 між ПАТ «ВП «Твін-Друк» та СУНП у формі ТОВ «ТВП Україна ЛТД.», предметом якого є частина нежитлового приміщення, площею 111,00 кв.м, для використання у виробничих цілях. 28.08.2015 за договором про відступлення права вимоги (договору цесії), укладеного між ПАТ «Банк «Петрокоммерц-Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Централ-Капітал», права кредитора та іпотекодержателя за вищезазначеними договорами перейшли від банку до ТОВ «Фінансова компанія «Централ - Капітал». Частина нежитлового приміщення, орендованого за договором оренди №10-ск від 01.04.2014, перебувала в іпотеці за договором №041-12-12/1 від 11.02.2013. Набувши право власності на спірну нерухомість, ТОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал» 12.03.2018 уклало з ТОВ «Тріален» договір купівлі-продажу нежитлових будівель, ТОВ «Тріален» 17.07.2018 уклало два договори купівлі-продажу №846 та №847 зі Спільним українсько-німецького підприємством у формі ТОВ ТВП Україна ЛТД. нежитлових приміщень літ.«В-2», площею 1845,6 кв.м, та літ.«В`-1», площею 1107,4 кв.м, розташовані за адресою: м.Харків, вул.Роганська, 149. Апелянт зазначає, що договір оренди №10-ск від 01.04.2014 укладений після укладення договору іпотеки, підтвердження щодо згоди на укладення договору оренди від іпотекожержателя у матеріалах справи відсутні. На думку заявника, суд першої інстанції помилково застосовує та керується нормою 204 Цивільного кодексу України, визнаючи договір оренди правомірним, оскільки він не визнаний судом недійсним. Апелянт стверджує, що між позивачем та другим відповідачем не виникло цивільно-правових відносин, господарсько-правових відносин, а тому другий відповідач не мав зобов`язань пропонувати позивачу купити спірні нежитлові приміщення першочергово. Ані за договором купівлі-продажу №1526 від 12.03.2018, ані за договорами купівлі-продажу №846, №847 від 17.07.2018 перший відповідач (орендодавець) не виступає продавцем як сторона договору, тому не міг порушити права позивача, встановленого ст.777 Цивільного кодексу України, бо був наділений обов`язками покупця прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 Цивільного кодексу України). Також нормою ст.777 Цивільного кодексу України не визначається порядок реалізації переважного права наймача на придбання речі у випадку її продажу, тому такий порядок не може бути встановлений сторонами у договорі. Крім того, у спірному договорі оренди сторонами не було закріплено переважне право орендаря на придбання об`єкту у разі його продажу, та порядок реалізації такого права. Заявник вважає, що права позивача на придбання нерухомого майна на підставі договору оренди не порушені.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.01.2019 апеляційну скаргу Спільного українсько-німецького підприємства у формі ТОВ ТВП Україна ЛТД. залишено без руху. Встановлено Спільному українсько-німецького підприємству у формі ТОВ ТВП Україна ЛТД. десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.03.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Спільного українсько-німецького підприємства у формі ТОВ ТВП Україна ЛТД. на рішення господарського суду Харківської області від 09.01.2019 у справі №922/2503/18. Повідомлено учасників справи про призначення розгляду апеляційної скарги на 11.04.2019 о 10:00 год. Встановлено учасникам справи п`ятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання учасникам справи. Встановлено учасникам справи строк до 25.03.2019 для подання заяв, клопотань тощо. Витребувано у учасників справи оригінали документів для огляду у судовому засіданні, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення і мають значення для справи; витяги з Єдиного держреєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на день розгляду апеляційної скарги.

22.03.2019 від позивача до суду надійшов відзив (вх.№2975) на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В обґрунтування своєї позиції у справі зазначає, що апелянт не зазначає, які саме норми процесуального права порушив суд першої інстанції. Посилаючись на нікчемність спірного договору, з тих підстав, що ані банк, ані фінансова компанія не надавали згоди на передачу в оренду спірного майна, апелянт у порушення частини 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України не надав жодного доказу на підтвердження викладених обставин. Натомість позивач звертався до першого відповідача з листами-запитами щодо того чи є апелянт власником орендованого приміщення, а також з листами про право позивача на першочерговий викуп орендованого позивачем приміщення при зворотньому викупі приміщення першим відповідачем (апелянтом), які отримані останнім, докази чого містяться у матеріалах справи. Договір оренди спірного приміщення за весь час його дії (протягом 10 років сторони переукладали його) не піддавався сумніву з боку апелянта, не заперечувався та не оспорювався жодною із сторін, не визнавався недійсним або неукладеним. Під час укладення спірного договору купівлі-продажу від 17.07.2018 №846, укладеного між ТОВ «Тріален» та СУПП ТОВ «ТВП Україна ЛТД.», іпотечних умов (обмежень, застережень, особливостей) щодо спірного приміщення не існувало, перший та другий відповідачі на момент укладення зазначеного договору купівлі-продажу були обізнані про те, що позивач заявив свої вимоги на першочерговий викуп орендованого ним приміщення, що підтверджується листами, які містяться у матеріалах справи. Договір оренди укладався на строк, менший ніж три роки, тому не підлягав реєстрації у встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядку. Позивач вважає, що у даному випадку переважне право на викуп виникає в силу прямих приписів закону та наявності факту оренди приміщення на підставі договору, який апріорі вважається правомірним (ст.204 Цивільного кодексу України), поки договір не визнаний судом недійсним.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.04.2019 у задоволенні клопотання Спільного українсько-німецького підприємства у формі ТОВ ТВП Україна ЛТД. (вх.№3689) про відкладення розгляду справи відмовлено.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.04.2019 визнано необґрунтованою заяву Спільного українсько-німецького підприємства у формі ТОВ ТВП Україна ЛТД. про відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В., при розгляді справи №922/2503/18. Зупинено провадження за апеляційною скаргою Спільного українсько-німецького підприємства у формі ТОВ ТВП Україна ЛТД. у справі №922/2503/18 до вирішення питання про відвід колегії суддів. Передано справу для вирішення питання про відвід колегії суддів у порядку, встановленому статтею 32 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.04.2019 (суддя Бородіна Л.І.) відмовлено у задоволенні заяви Спільного українсько-німецького підприємства у формі ТОВ ТВП Україна ЛТД. про відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В. у справі №922/2503/18.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 поновлено провадження у справі №922/2503/18. Розгляд справи призначено на 13.05.2019 о 09:15 год.

У судовому засіданні 13.05.2019 представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку з чим просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник другого відповідача у судове засідання не з`явилися, був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання 13.05.2019, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.151).

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

01.04.2008 між Приватним акціонерним товариством "Виробниче підприємство "Твін-Друк" (орендар) та Спільним українсько - німецьким підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю "ТВП Україна ЛТД." (орендодавець) укладено договір оренди нежитлового приміщення №09 СК від 01.04.2008, відповідно до умов якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове володіння та користування (відплатне) нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: м.Харків, вул.Роганська,149, площа якого складає 111,00 кв.м (а.с.45, том 1).

Згідно з пунктом 1.4 орендоване приміщення має використовуватись орендатором у виробничих цілях.

Пунктами 2.3.3, 2.3.4, 2.3.5 договору сторони узгодили, що орендатор зобов`язується використовувати орендоване приміщення виключно за його прямим призначенням у відповідності до цього договору; утримувати орендоване приміщення у повній справності, забезпечувати пожежну та електричну безпеку; своєчасно за рахунок власних коштів робити поточний та косметичний ремонт.

Відповідно до пункту 4.1 договору оренди №09 СК від 01.04.2008 майно надається в оренду на період з 01.04.2008 по 31.03.2011 (менш, ніж три роки).

Внесення орендних платежів орендар здійснює щомісячно на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 15 числа місяця, наступного за платіжним (пункт 3.3 договору №09 СК від 01.04.2008).

Актом прийому-передачі майна від 01.04.2008 сторони підтвердили прийняття орендарем нерухомого майна в оренду.

Додатковою угодою №1 від 31.03.20011 до договору оренди №09 СК від 01.04.2008 сторонами погоджено, що строк оренди встановлюється на період з 01.04.2011 по 31.03.2014 (менш, ніж три роки).

01.04.2014 між Приватним акціонерним товариством "Виробниче підприємство "Твін-Друк" (орендар) та Спільним українсько - німецьким підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю "ТВП Україна ЛТД." (орендодавець) укладено новий договір оренди №10-ск (надалі договір оренди; відповідно до умов якого позивачем прийнято в оренду від відповідача-1 те ж саме нежитлове приміщення, площею 111,00 кв.м, за адресою: м.Харків, вул.Роганська,149 (а.с.51, том 1).

Згідно з пунктом 1.4 орендоване приміщення має використовуватись орендатором у виробничих цілях.

Пунктами 2.3.3, 2.3.4, 2.3.5 договору сторони узгодили, що орендатор зобов`язується використовувати орендоване приміщення виключно за його прямим призначенням у відповідності до цього договору; утримувати орендоване приміщення у повній справності, забезпечувати пожежну та електричну безпеку; своєчасно за рахунок власних коштів робити поточний та косметичний ремонт.

Відповідно до пункту 4.1. договору оренди строк оренди встановлено з 01.04.2014 по 31.01.2016.

Актом прийому-передачі майна від 01.04.2014 сторони підтвердили прийняття орендарем нерухомого майна в оренду (а.с.55, том 1).

Додатковою угодою №2 від 31.01.2016 сторонами погоджено, що строк оренди встановлюється на період з 31.01.2016 по 31.12.2017 (а.с.56, том 1).

Додатковою угодою №3 від 30.11.2017 сторонами погоджено, що строк оренди за вказаним договором оренди нежитлового приміщення №10-ск встановлюється на період з 31.01.2017 по 31.12.2018 (а.с.57, том 1).

Відповідно до договору оренди землі від 06.12.2004, укладеного між Харківською міською радою Харківської області та Спільним підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Твін-Друк" (орендар) на підставі рішення XXVIII сесії Харківської міської ради XXIV скликання від 24.12.2003 №276/03 "Про припинення та надання в користування земельних ділянок юридичним та фізичним особам", в оренду позивачу передано земельну ділянку несільськогосподарського призначення - землі промисловості, площею 0,2171 га, за адресою: АДРЕСА_1 вул.Роганська, 149 (а.с.68 -71, том 1).

На земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна - нежитлові приміщення літ.В-2, а також інші об`єкти інфраструктури (пункт 3 договору оренди землі від 06.12.2004).

Вказаний договір оренди землі укладений строком до 20.02.2021 (пункт 8 договору оренди землі від 06.12.2004).

Згідно з актом приймання - передачі земельної ділянки від 06.12.2004 вказана земельна ділянка, площею 0,2171 га, передана орендарю Спільному підприємству у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Твін-Друк» (а.с.74, том 1).

Відповідно до додаткової угоди від 07.07.2010 до вказаного договору оренди землі, яка укладена між Харківської міською радою Харківської області та Приватним акціонерним товариством "Виробниче підприємство "Твін-Друк" (як правонаступником Спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Твін-Друк", про що зазначено у додатковій угоді) збільшено нормативну грошову оцінку вказаної земельної ділянки до 1010886,00 грн, і, відповідно, збільшено розмір орендної плати. Додаткова угода є невід`ємною частиною договору оренді землі, зареєстрованого 06.12.2004 за №8260/04 у Харківській регіональній філії ДП "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах"(а.с.75, том 1).

З матеріалів справи убачається, що позивач є власником іншої частини нежитлової будівлі за адресою: м. Харків, вул АДРЕСА_2 Роганська АДРЕСА_3 , а саме: нежитлових приміщень 1-го поверху №13-20, 20а, 21, 21а, 22, 22а, 226, 22в, 22г, 22д, 22е, 85, 86; 2-го поверху № 60-62, 62а, 626, 63, 63а, 636, 63в, 64, 65, 79, 80, 84, 87, Іll у літ."В-2", загальною площею 1201,2 кв.м.

21.06.2018 позивач звернувся до першого відповідача з листом № 57, в якому просив першого відповідача підтвердити, чи є він власником орендованого позивачем приміщення станом на 21.06.2018 (а.с.76, том 1).

У листі №б/н від 25.06.2018 перший відповідач надав відповідь про відсутність будь-яких змін у майнових правах на приміщення, що знаходилося у заставі за договором іпотеки, у тому числі орендоване позивачем приміщення (а.с.76, том 1).

02.07.2018 позивач листом №58 повідомив першого відповідача про те, що у зв`язку із відчуженням орендованого приміщення, він заявляє своє першочергове право на його викуп, відповідно до ст.777 Цивільного кодексу України (а.с.79, том 1).

Вищезазначений лист отримано першим відповідачем 04.07.2018, що підтверджуєтеся належним чином засвідченою копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.80, том 1). Як стверджує позивач, відповіді на цей лист він не отримав.

02.07.2018 позивач направив лист №59 на адресу другого відповідача - ТОВ "Тріален", в якому заявив про право позивача на першочерговий викуп орендованого приміщення при зворотному викупі приміщення СУНП ТОВ "ТВП Україна ЛТД." (а.с.81, том1). Даний лист отримано другим відповідачем 16.07.2018, про що свідчить належним чином засвідчена копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.82, том 1).

ТОВ "Тріален" на вказаний лист надало відповідь (вих.№2018/07-17/1 від 17.07.2018), зазначивши, що першочергове право сумлінного орендаря, передбачене ст.777 Цивільного кодексу України, не застосовується при задоволенні вимог іпотекодержателя за рахунок предмету іпотеки. Під час купівлі підприємством спірного майна інформації про наявність орендарів нежитлового приміщення у відповідних Державних реєстрах не містилося, оскільки договір оренди не був посвідчений нотаріально. У зв`язку з відсутністю між підприємствами фактичних, належним чином оформлених орендних відносин, ураховуючи намір подальшого продажу зазначених нежитлових будівель, просить врегулювати питання подальшої оренди з новим власником приміщення (а.с.83, том 1).

Звертаючись з позовом, позивач зазначив, що з інформаційної довідки №137068397 (а.с.58-67, том 2), яка містить відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна йому стало відомо що: - між першим та другим відповідачами 17.07.2018 укладено договір купівлі-продажу №846 (а.с.94-95, том 2), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (КНМО) ОСОБА_1 ; номер запису про право власності №27080291, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42100798 від 17.07.2018 в 17:57:28, предметом якого є купівля - продаж нежитлової будівлі, літ. "В-1", загальною площею 1077,4 кв.м, за адресою: Харківська область, м.Харків, вул.Роганська,149; реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна:. Саме у цій нежитловій будівлі позивач орендує спірне приміщення.

17.07.2018 між першим та другим відповідачами укладено ще один договір купівлі-продажу № 847, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (КНМО) Зубковим Денисом ОСОБА_2 ; номер запису про право власності №27079529; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42100060 від 17.07.2018 у 17:25:20, предметом цього договору є купівля - продаж нежитлових будівель першого поверху №1-10, 10а, 11,12, 23-33, другого поверху №№ 34-59, 69-77, 70а, І, II у літ. "В-2", загальною площею 1845,6 кв.м, за адресою: Харківська область, м.Харків, вул.Роганська,149.

Позивач вважає, що у даному випадку він має право звернутися до суду з вимогами про визнання його переважного права на придбання у власність орендованих приміщень, переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу №846 від 17.07.2018, визнання за позивачем права власності на орендований об`єкт.

Щодо обраного позивачем способу захисту колегія суддів виходить з такого.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статей 8, 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується принципом верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Верховенством права визнається панування права у суспільстві, яке вимагає від держави втілення його у законодавчій та правозастосовчій діяльності (Рішення Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004).

Одним із завдань господарського судочинства є справедливе вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності розгляд і вирішення цивільних справ, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина перша статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є верховенство права.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці (рішення від 09.10.1979 у справі Ейрі (п.24), рішення від 13.05.1980 у справі Артіко проти Італії (п.35), рішення від 30.05.2013 у справі Наталія Михайленко проти України (п.32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства.

У Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997) передбачено, що кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом упродовж розумного строку, встановленого законом (п.1 ст.6 Конвенції).

Процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

У рішеннях Європейського суду з прав людини наголошується на тому, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (Рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" від 26.10.1984 та рішення у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" від 28.10.1998). Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як "явну помилку" (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (Справа "Хамідов проти Росії").

Отже, важливою є та довіра, яку суди у демократичному суспільстві повинні викликати у громадськості, з метою запобігання виникнення у представників сторін та інших осіб сумнівів щодо неупередженого розгляду справи та забезпечення довіри до судової влади.

Частиною 2 ст.5 Господарського процесуального кодексу встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Слід також ураховувати, що статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, колегія суддів ураховує його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який полягає у тому, що повинен забезпечити поновлення порушеного права, а законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з урахуванням положень ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції.

Способи захисту порушених прав передбачено ст.16 Цивільного кодексу України, при цьому відповідно до частини 1 ст.12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач є орендарем спірного приміщення і обрав способом захисту визнання свого переважного права на придбання орендованого ним нерухомого майна на підставі частини 2 ст.777 Цивільного кодексу України.

Норми Цивільного кодексу України, передбачивши переважне право орендаря на придбання орендованого ним майна у випадку його відчуження, безпосередньо не вказують на спосіб захисту такого права у випадку його порушення.

Відповідно до частини 1 ст.8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Ураховуючи, що Цивільним кодексом України не врегульовано порядок реалізації наймачем переважного права на придбання орендованого майна, за принципом аналогії закону застосуванню підлягає частина 4 ст.362 Цивільного України, яка регулює подібні правовідносини, а саме: передбачає порядок захисту переважного права співвласника майна на придбання частки іншого співвласника при її відчуженні.

У ході розгляду справи учасники справи не заперечували проти застосування норм права саме у такий спосіб.

У відповідності до ст.759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно із ст. 773 Цивільного кодексу України наймач зобов`язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.

Положеннями частини 2 ст.777 Цивільного кодексу України закріплено, що наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Отже, право наймача на викуп об`єкту найму виникає у силу існування прямої норми закону (частина 2 ст.777 Цивільного кодексу України), що спростовує посилання апелянта про те, що умовами спірного договору оренди не закріплено переважне право викупу предмета оренди.

У свою чергу, відповідно до частини 1 ст.362 Цивільного кодексу України у разі продажу частки в праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Закріплене наведеною нормою правило покликане гарантувати права інших співвласників щодо переважної купівлі частки у праві спільної часткової власності.

Виходячи із змісту вимог вищенаведених норм, переважне право на купівлю речі, переданої у найм, має наймач, який користується річчю та належним чином виконує свої обов`язки у відповідності до умов договору та Закону.

До предмету дослідження у даному спорі входить встановлення обставин щодо користування майном та належного виконання умов укладеного договору найму, однак апелянт не наводить доводів у спростування належного виконання орендарем своїх обов`язків за спірним договором оренди.

З огляду на те, що позивач сплачував орендну плату (а.с.18-33, том 2) та використовував орендоване приміщення для виробничих цілей, проводячи поточний ремонт приміщення та забезпечуючи пожежну безпеку в орендованому приміщенні, що підтверджується матеріалами справи (а.с.42-92, том 2), колегія суддів вважає доведеним факт належного виконання позивачем умов договору оренди.

Згідно з частиною 4 ст. 362 Цивільного кодексу України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця.

За змістом ст.362 Цивільного кодексу України законодавець передбачив обов`язок позивача внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити (чи сплатив) покупець.

Під час розгляду позову про переведення на підставі статті 362 Цивільного кодексу України прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним з порушенням переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, суду слід виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи.

Суд у разі задоволення позову повинен перевіряти чи спроможний позивач сплатити дійсну вартість частки і виконати зобов`язання покупця за договором. Невиконання цієї умови можу бути підставою для відмови у позові.

Матеріали справи містять платіжне доручення №3330 від 20.11.2018 на суму 175143,86 грн, у графі «призначення платежу» вказано: «депозитні кошти (ст.362 Цивільного кодексу України) у справі №922/2503/18» (а.с.110, том 2). У супровідному листі позивач зазначає, що відповідач тільки 13.11.2018 надав суду витребувану копію спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17.07.2018, а тому позивач не володів інформацією щодо ціни цього договору, відповідно, не знав, яку суму грошових коштів має перерахувати на депозитний рахунок суду та наводить розрахунок суми, виходячи з ціни договору 1700000,00 грн. та площі приміщення 111,00 кв.м, на яке позивач має переважне право (а.с.108-109, том 2).

Таким чином, позивач вніс на депозитний рахунок суду грошову суму у розмірі 175143,86 грн у належному розмірі для сплати у разі переведення на неї прав та обов`язків покупця.

Щодо доводів апелянта про те, що СУНП ТОВ "ТВП Україна ЛТД." не є продавцем спірного об`єкту нерухомості, а покупцем за договорами купівлі-продажу №1526 від 12.03.2018 та №846 від 17.07.2018, що це приміщення було предметом іпотеки, і договір оренди №10-ск від 01.04.2014 був укладений після іпотечного договору №041-12-12/1 від 11.02.2013, а згода іпотекодавця на відчуження іпотечного майна іпотекодержателем чинним законодавством не вимагається, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до приписів статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України "Про іпотеку"). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 статті 3 цього Закону).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Згідно з абзацом третім частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі реалізації предмета іпотеки.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Апелянт посилається на кредитний договір №041-12-12 від 25.12.2012, укладений між Спільним українсько-німецьким підприємством у формі ТОВ «ТВП Україна ЛТД.» та ПАТ «Банк Петрокомерц-Україна», у забезпечення виконання зобов`язань за яким сторони уклади договір іпотеки №041-12-12/1 від 11.02.2013, за умовами якого іпотекодавець (СУНП у формі ТОВ «ТВП Україна ЛТД.») передав в іпотеку банку (ПАТ «Банк Петрокомерц-Україна») нерухоме майно: нежитлові приміщення літ.«В-2», площею 1845,6 кв.м та літ.«В`-1», площею 1107,4 кв.м, розташовані за адресою: м.Харків, вул.Роганська, 149. Спірний договір оренди нежитлового приміщення №10-ск укладено 01.04.2014 між ПАТ «ВП «Твін-Друк» та СУНП у формі ТОВ «ТВП Україна ЛТД.», предметом якого є частина нежитлового приміщення, площею 111 кв.м, для використання у виробничих цілях. 28.08.2015 за договором про відступлення права вимоги (договору цесії), укладеного між ПАТ «Банк «Петрокоммерц-Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Централ-Капітал», права кредитора та іпотекодержателя за вищезазначеними договорами перейшли від банку до ТОВ «Фінансова компанія «Централ - Капітал». Як стверджує апелянт, частина нежитлового приміщення, орендованого за договором оренди №10-ск від 01.04.2014, перебувала в іпотеці за договором №041-12-12/1 від 11.02.2013. Набувши право власності на спірну нерухомість, ТОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал» 12.03.2018 уклало з ТОВ «Тріален» договір купівлі-продажу нежитлових будівель №1526, ТОВ «Тріален» 17.07.2018 уклало два договори купівлі-продажу №846 та №847 зі Спільним українсько-німецького підприємством у формі ТОВ ТВП Україна ЛТД. нежитлових приміщень: літ.«В-2», площею 1845,6 кв.м, та літ.«В`-1», площею 1107,4 кв.м, які розташовані за адресою: м.Харків, вул.Роганська, 149.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять договорів: кредитного договору №021-12-12 від 25.12.2012, відступлення права вимоги від 28.08.2015, договору купівлі-продажу №1526 від 12.03.2018, на які посилається і якими апелянт обґрунтовує свою позицію у справі.

Відповідачами не надано ані до суду першої, ані апеляційної інстанцій жодних інших доказів чинності іпотеки, відомостей з державних реєстрів щодо заборон, обтяжень спірного майна. Наявна у матеріалах справи лише копія договору іпотеки №041-12-12/1 від 11.02.2013 не може бути взята до уваги як доказ дійсності іпотеки на момент укладення договору оренди №10-ск від 01.04.2014.

Апелянтом також не доведено належними та допустимими доказами, що на час укладення спірного договору купівлі-продажу від 17.07.2018 №846 існували іпотечні відносини, зокрема, іпотечні обмеження, застереження, особливості у частині орендованого позивачем приміщення.

Натомість перший та другий відповідачі на момент укладання спірного купівлі-продажу від 17.07.2018 №846 були обізнані про те, що позивач заявив свої вимоги на викуп орендованого ним приміщення, що підтверджується листуванням між сторонами (а.с.76-83, том 1).

Статтею 659 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт посилається на нікчемність договору оренди, з огляду на те, що Законом України «Про іпотеку» визначено, що правочин щодо оренди переданого в іпотеку майна без згоди іпотекодержателя є недійсним, а в силу приписів частини 2 ст.215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Отже, оскільки матеріали справи не містять беззаперечних доказів, що на момент вчинення договору оренди існували відносини щодо іпотеки, тому, виходячи з принципу презумпції правомірності правочину, передбаченого статтею 204 Цивільного кодексу України, - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про правомірність договору оренди №10-ск від 01.04.2014 ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

У даному випадку переважне право на викуп виникає в силу прямих приписів закону (частини 2 ст.777 Цивільного кодексу України) та наявності факту оренди приміщення на підставі чинного та дійсного договору оренди від 01.04.2014, який вважається правомірним, поки не визнаний судом недійсним.

У рішенні Конституційного Суду України від 10.12.2009 №31-рп/2009 у справі за конституційним зверненням Приватного підприємства "Автосервіс" щодо офіційного тлумачення положень статей 177, 760, частини другої статті 777 Цивільного кодексу України (справа про переважне право наймача на придбання військового майна), зокрема, в аспекті: -чи поширюється на військове майно передбачене частиною другою статті 777 Цивільного кодексу України переважне право наймача перед іншими особами на придбання речі у разі її продажу; - яким є юридичний зміст терміна «переважне право перед іншими особами» в контексті частини другої статті 777 Цивільного кодексу України, зазначено таке.

Конституційний Суд України вважає, що правовий режим вільного у цивільному обороті військового майна має аналогічний характер з правовим режимом інших видів державного майна, зокрема у сфері орендних відносин, якщо інше не передбачене законом.

За частиною 2 статті 777 Цивільного кодексу України «наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання». Зазначена норма міститься у параграфі 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 Кодексу. Її положення поширюються на усі види орендованого майна. У законі можуть бути передбачені особливості укладенні та виконання договору найму (оренди) (частина 2 ст.759 Кодексу). Крім того, Кодексом та іншим законом можуть встановлюватися особливості найму окремих видів майна (частина 3 ст.760 Кодексу).

У статті 777 Кодексу визначено два переважних права наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, перед іншими особами, а саме: на укладення договору найму на новий строк та на придбання майна у разі його продажу.

Обмеження законодавцем права власника майна, переданого у найм (оренду), щодо розпорядження цим майном ґрунтується на розумних та справедливих критеріях. Це відповідає і позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у рішенні у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства, заява N8793/79" від 21.02.1986. За його змістом національний законодавець з метою підтримання соціальної справедливості у суспільстві як складової публічного інтересу може допустити захист інтересів орендарів майна, встановивши обмеження права його власників щодо визначення ними умов продажу орендованого майна.

Конституційний Суд України вважає, що положення частини другої статті 777 Кодексу щодо переважного права наймача на придбання майна у разі його продажу не порушує майнових прав власників.

Положення статей 177, 760, частини другої статті 777 Цивільного кодексу України в аспекті конституційного звернення треба розуміти так: наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму військового майна, що є річчю, яка не вилучена, не обмежена у цивільному обороті і може бути предметом договору найму (оренди), у разі продажу такого майна має переважне право перед іншими особами на його придбання.

Також колегія суддів вважає, що зі змісту частини 2 ст.777 Цивільного кодексу України убачається, що наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання. Отже, жодних додаткових умов не потребує для використання свого переважного права, окрім обставин належного виконання своїх обов`язків за договором найму.

Стаття 777 Цивільного кодексу України не пов`язує набуття наймачем переважного права з особою, яка є продавцем майна, що перебуває в оренді, а пов`язує з фактом продажу власником орендованого майна без урахування переважного права орендаря, який є належним орендарем.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині не узгоджуються з нормами законодавства.

Ураховуючи, що при набутті СУНП у формі ТОВ «ТВП Україна ЛТД» права власності на спірне нерухоме приміщення було порушено переважне право орендаря на його купівлю, позовні вимоги про визнання за позивачем переважного права на придбання у власність нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: м.Харків, вул. Роганська,149, площа якого складає 111,00 кв.м, господарський суд законно та обґрунтовано задовольнив позов у цій частині.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимоги про переведення частково на позивача прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу від 17.07.2018 №846 у частині придбання приміщення площею 111,00 кв.м, орендованого за договором оренди №10-ск від 01.04.2014, оскільки є похідною від першої вимоги.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції при розгляді даної справи не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду колегія суддів зазначає таке.

Провадження у даній справі було відкрито ухвалою господарського суду Харківської області від 17.09.2018 та призначено до розгляду у підготовче засідання на 09.10.2018.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.10.2018 повідомлено сторін про оголошення перерви у судовому засіданні до 14.11.2018.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.11.2018 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 27.11.2018) продовжено строк проведення підготовчого провадження до 17.12.2019. Підготовче засідання відкладено на 27.11.2018.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.11.2018 підготовче засідання відкладено на 12.12.2018. У підготовчому засіданні від 12.12.2018 оголошено перерву до 17.12.2018.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.12.2018 закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.01.2019.

Згідно зі ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

У ході розгляду даної справи господарський суд у відповідності до ст.7, пункту 4 частини 5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи, учасникам справи були створені умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ст.195 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, судом апеляційної інстанції не встановлено наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права у розумінні частини 2 ст.277 Господарського процесуального кодексу України або порушення норм процесуального права, які згідно з частиною 3 цієї ж норми є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Апелянтом не оскаржується правомірність висновків місцевого господарського суду в частині вимог про визнання за позивачем права власності на нерухоме майно та про скасування реєстрації права власності за Спільним українсько-німецьким підприємством у формі ТОВ "ТВП Україна ЛТД." на нерухоме майно, а тому колегією суддів на підставі положень частини 1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України рішення у цій частині не переглядається.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, не знайшли підтвердження у ході судового розгляду, тоді як господарським судом першої інстанції у повній мірі з`ясовані та правильно оцінені обставини у справі та прийняте ним рішення є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не убачає.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275-276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спільного українсько-німецького підприємства у формі ТОВ «ТВП Україна ЛТД.» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 09.01.2019 у справі №922/2503/18 залишити без змін в оскаржуваній частині.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17.05.2019.

Головуючий суддя О.А. Пуль

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя І.В. Тарасова