РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2019Справа № 910/3610/19
Суддя Господарського суду міста Києва Чинчин О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Споживчого товариства «УТФ» (04205, м.Київ, ПРОСПЕКТ ОБОЛОНСЬКИЙ, будинок 30, офіс 287)
до проТовариства з обмеженою відповідальністю «КОМПЛЕКС АГРОМАРС» (02094, м.Київ, ВУЛИЦЯ ПОЖАРСЬКОГО, будинок 3) стягнення 16 668 грн. 84 коп.
Представники: без повідомлення представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Споживче товариство «УТФ» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПЛЕКС АГРОМАРС» (надалі також - «Відповідач») про стягнення 16 668 грн. 84 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем його зобов`язань за Договором поставки соєвої олії №357/2017/КАМ/О від 29.09.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2019 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України.

11.04.2019 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

11.04.2019 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення пені.

19.04.2019 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла відповідь на відзив.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

З метою повідомлення Сторін про розгляд справи Судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала суду про відкриття провадження у справі від 27.03.2019 року була направлена на адреси Сторін, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованих повідомлень про вручення 29.03.2019 року поштових відправлень уповноваженим особам Сторін.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, Суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

29.09.2017 року між Споживчим товариством «УТФ» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПЛЕКС АГРОМАРС» (Покупець) було укладено Договір поставки соєвої олії №357/2017/КАМ/О, відповідно до умов якого Постачальник бере на себе зобов`язання здійснити поставку Товару, який не обтяжений правами третіх осіб, та передати його у власність «Покупця», а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений Постачальником Товар належної якості та в обумовлені сторонами строки. (а.с.14-19)

Поставка Товару здійснюється Постачальником на умовах терміну DAР (DELIVERED AT PLACE ) за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 98. (п.4.1 Договору)

Згідно з п.4.7 Договору право власності на Товар, що поставляється, переходить від Постачальника до Покупця в момент фактичної передачі Товару Покупцю та підписання Сторонами видаткових накладних.

Відповідно до п.7.2 Договору розрахунок за Товар здійснюється на умовах 100% після оплати вартості замовленого Товару на розрахунковий рахунок Постачальника протягом. 14 календарних днів за умови виконання наступних умов: з дати поставки товар Покупцю, за умови отримання оригіналів документів, зазначених в п.4.4 даного договору, за умови реєстрації податкової накладної к єдиному реєстрі податкових накладних.

Пунктом 8.3 Договору передбачено, що Покупець за несвоєчасну оплату Товару сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого Товару.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору поставки соєвої олії №357/2017/КАМ/О від 29.09.2017 року Позивач поставив товар, а Відповідач в свою чергу прийняв вказаний товар, що підтверджується видатковою накладною №13 від 12.10.2017 року на суму 491 480 грн. 00 коп. та товарно - транспортною накладною №143 від 12.10.2017 року (а.с. 20-21), а також здійснив оплату за отриманий товар, що підтверджується платіжними дорученнями № від 30.10.2017 року на суму 393 184 грн. 00 коп., №11510 від 29.01.2018 року на суму 98 296 грн. 00 коп. (а.с.25, 28)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Відповідачем було сплачено за отриманий товар з прострочкою платежу. Таким чином, Позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПЛЕКС АГРОМАРС» пеню у розмірі 8 351 грн. 58 коп., 3% річних у розмірі 896 грн. 78 коп., інфляційні у розмірі 3 381 грн. 38 коп.

Заперечуючи проти позову Відповідач зазначав, що Позивачем не передані у повному обсязі документи, передбачені умовами договору, а тому у Відповідача не виник обов`язок по оплаті. Крім того, реєстрація податкової накладної зупинена, а накладну №13 від 12.10.2017 р. було надано відповідачу лише 25.10.2017 р. Також заявлено строки позовної давності до вимог про стягнення пені.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Споживчого товариства «УТФ» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору поставки соєвої олії №357/2017/КАМ/О від 29.09.2017 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору поставки соєвої олії №357/2017/КАМ/О від 29.09.2017 року Позивач поставив товар, а Відповідач в свою чергу прийняв вказаний товар, що підтверджується видатковою накладною №13 від 12.10.2017 року на суму 491 480 грн. 00 коп. та товарно - транспортною накладною №143 від 12.10.2017 року, які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку (а.с. 20-21), а також здійснив оплату за отриманий товар, що підтверджується платіжними дорученнями № від 30.10.2017 року на суму 393 184 грн. 00 коп., №11510 від 29.01.2018 року на суму 98 296 грн. 00 коп. (а.с.25, 28)

Заперечуючи проти позову Відповідач зазначав, що Позивачем не передані у повному обсязі документи, передбачені умовами договору, а тому у Відповідача не виник обов`язок по оплаті. Крім того, реєстрація податкової накладної зупинена, а накладну №13 від 12.10.2017 р. було надано відповідачу лише 25.10.2017 р.

Згідно з п.4.7 Договору право власності на Товар, що поставляється, переходить від Постачальника до Покупця в момент фактичної передачі Товару Покупцю та підписання Сторонами видаткових накладних.

Відповідно до п.7.2 Договору розрахунок за Товар здійснюється на умовах 100% після оплати вартості замовленого Товару на розрахунковий рахунок Постачальника протягом. 14 календарних днів за умови виконання наступних умов: з дати поставки товар Покупцю, за умови отримання оригіналів документів, зазначених в п.4.4 даного договору, за умови реєстрації податкової накладної к єдиному реєстрі податкових накладних.

Пунктом 4.4 Договору передбачено, що в момент поставки на кожну партію товару Постачальник надає Покупцю наступні документи: сертифікат якості, товарно - транспортна накладна, податкову накладну, оригінал рахунку - фактури, інші супровідні документи згідно діючого законодавства.

Судом встановлено, що 30.10.2017 року Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПЛЕКС АГРОМАРС» здійснено часткову оплату за отриманий товар, а тому вказані конклюдентні дії Відповідача підтверджують факт передачі Позивачем документів, передбачених п.4.4 Договору, й виникнення у Покупця обов`язку по оплаті за отриманий товар.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.10.2017 року Позивачем виписано податкову накладну, що підтверджується відповідними відомостями на звороті (а.с.22). Суд не приймає до уваги доводи Відповідача щодо зупинення реєстрації вказаної податкової накладної, оскільки зупинення реєстрації не впливає на обов`язок відповідача по оплаті за отриманий товар з урахуванням того, що така податкова накладна складена в день здійснення господарської операції.

Судом розглянуті та відхилені заперечення Відповідача щодо отримання накладної №13 від 12.10.2017 р., оскільки відмітка з датою 24.10.2017 р. на накладній не є свідченням її отримання, так як не містить відповідного штампу підприємства Відповідача із зазначенням прізвища, ім`я, по-батькові, посадового становища особи, яка її отримала. Крім того, в матеріалах справи наявна копія накладної №13 від 12.10.2017 р., яка була надана Позивачем, із зазначенням щодо наявності оригінала такої накладної у Постачальника, що не викликає будь - яких сумнівів у суду, проте вона не містить відповідної дати 24.10.2017р., а тому Суд не приймає до уваги копію накладної, надану Відповідачем. Також Судом встановлено вище у рішенні щодо вчинення Відповідачем конклюдентних дій з оплати товару, які свідчать про отримання всіх передбачених документів.

При зверненні до суду Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь 3% річних за загальний період прострочки з 27.10.2017 р. по 29.01.2018 р. у розмірі 896 грн. 78 коп. та інфляційні у розмірі 3 381 грн. 38 коп.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем сплати за отриманий товар за Договором поставки соєвої олії №357/2017/КАМ/О від 29.09.2017 року за загальний період прострочки з 27.10.2017 р. по 29.01.2018 р. у розмірі 896 грн. 78 коп. вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у повному обсязі.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року)

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання в зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, за загальний період прострочки з 31.10.2017 р. по 29.01.2018 р. у розмірі 3 381 грн. 38 коп., що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню у зв`язку з невірним розрахунком Позивача та до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягають інфляційні за загальний період прострочки з 31.10.2017 р. по 29.01.2018 р. у розмірі 3 379 грн. 06 коп.

Крім того, Позивач також просив стягнути з Відповідача на його користь пеню за загальний період прострочки з 27.10.2017 р. по 29.01.2018 р. у розмірі 8 351 грн. 12 коп.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року)

Пунктом 8.3 Договору передбачено, що Покупець за несвоєчасну оплату Товару сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого Товару.

Суд, перевіривши розрахунок пені, у зв`язку з неналежним виконанням умов Договору, за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов`язання з 27.10.2017 р. по 29.01.2018 р. у розмірі 8 351 грн. 12 коп. вважає, що ця частина позовних вимог є обґрунтованою на суму 8 264 грн. 94 коп. за загальний період з 27.10.2017 р. по 28.01.2018 р., оскільки Позивачем не враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені.

11.04.2019 року Відповідачем надано до суду заяву про застосування спеціального строку позовної давності до вимог про стягнення пені.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 року)

Суд зазначає, що неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 22.03.2019 р. (згідно з вхідним штампом канцелярії суду), а тому до вимог про стягнення пені за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов`язання з 27.10.2017 р. по 28.01.2018 р. у розмірі 8 264 грн. 94 коп. слід застосувати спеціальні строки позовної давності за заявою Відповідача, так як Позивач звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення пені поза межами спеціального строку позовної давності.

Таким чином, з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПЛЕКС АГРОМАРС» на користь Споживчого товариство «УТФ» підлягає стягненню 3% річних у розмірі 896 грн. 78 коп., інфляційні у розмірі 3 379 грн. 06 коп.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Позов Споживчого товариство «УТФ» - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПЛЕКС АГРОМАРС» (02094, м.Київ, ВУЛИЦЯ ПОЖАРСЬКОГО, будинок 3 Ідентифікаційний код юридичної особи 30160757) на користь Споживчого товариство «УТФ» (04205, м.Київ, ПРОСПЕКТ ОБОЛОНСЬКИЙ, будинок 30, офіс 287, Ідентифікаційний код юридичної особи 30839403) 3% річних у розмірі 896 (вісімсот дев`яносто шість) грн. 78 (сімдесят вісім) коп., інфляційні у розмірі 3 379 (три тисячі триста сімдесят дев`ять) грн. 06 (шість) коп. та судовий збір у розмірі 492 (чотириста дев`яносто дві) коп. 77 (сімдесят сім) коп.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 17 травня 2019 року.

Суддя О.В. Чинчин