РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.05.2019Справа № 910/13693/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.

при секретарі судового засідання - Асадові В.В.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви Фізичної особи-підприємця Берегового Ярослава Васильовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Транссервіс"

про стягнення 5 929,90 грн.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Береговий Ярослав Васильович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Транссервіс" про стягнення 5929,90 грн. штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами на підставі договору №28082018/Б-1 на транспортно-експедиційне обслуговування від 28.08.2018 виникли господарські зобов`язання, за порушення яких позивач просить стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% вартості перевезення, передбачений умовами договору за відмову перевізника від замовлення менш ніж за 24 години.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2018 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, вирішено розгляд справи №910/13693/18 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2018 року задоволено клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом учасників справи; судове засідання призначено на 23.01.2019 року; викликано у судове засідання представників учасників справи; зобов`язано відповідача надати суду оригінал договору № 28082018/Б-1 на транспортно - експедиційне обслуговування від 28.08.2018 року (або письмові пояснення в разі неможливості такого надання).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2019 року витребувано у Фізичної особи-підприємця Берегового Ярослава Васильовича для огляду у судовому засіданні оригінал договору № 28082018/Б-1 на транспортно - експедиційне обслуговування від 28.08.2018 або письмові пояснення з приводу ненадання зазначеного документа, розгляд справи відкладено на 19.02.2019 року.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва № 05-23/475 від 14.03.2019, у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_1 у відставку, матеріали судової справи № 910/13693/18 передано на повторний автоматизований розподіл.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу №910/13693/18 передано на розгляд судді Приходько І.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2019 суддею Приходько І.В. прийнято справу до свого провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, розгляд справи призначено на 10.04.2019. Крім того, вказаною ухвалою витребувано від Фізичної особи-підприємця Берегового Ярослава Васильовича для огляду у судовому засіданні оригінал договору № 28082018/Б-1 на транспортно-експедиційне обслуговування від 28.08.2018 або письмові пояснення з приводу ненадання зазначеного документа.

20.03.2019 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення позивача з приводу ненадання оригіналу договору № 28082018/Б-1 на транспортно-експедиційне обслуговування від 28.08.2018.

Засідання, призначене на 10.04.2019, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Приходько І.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2019 судове засідання призначено на 06.05.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2019 розгляд справи відкладено на 15.05.2019.

У судовому засіданні 15.05.2019 представники відповідача заперечували проти позовних вимог повністю. Зазначили, що договір, яким позивач обґрунтовує позовні вимоги, ніколи не підписувався та не скріплювався печатками з боку відповідача, стверджували про відсутність будь-яких господарських відносин з позивачем, в тому числі з приводу міжнародних перевезень. Наполягали на тому, що позивач жодними належними та допустимим доказами не підтвердив факт існування правовідносин між сторонами, при цьому вказали на те, що роздруківки копій з електронної пошти позивача не можуть бути такими доказами, оскільки електронна пошта, яка зазначена у копії договору в реквізитах перевізника та наявна на роздруківках (скріншотах) в якості адреси перевізника, не є офіційною електронною поштою ТОВ "Транспортна компанія "Транссервіс" та ніколи цієї юридичній особі не належала.

Представник позивача в судове засідання 15.05.2019 (як і в усі попередні судові засідання) не з`явився, заяв та клопотань не подав, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, направленням на адресу сторони копії ухвали від 06.05.2019 про відкладення судового засідання, а також додатковим повідомленням телефонограмою.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з цим, згідно з ч. 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

При цьому судом враховано, що 20.03.2019 позивачем були подані письмові пояснення з приводу ненадання оригіналу Договору № 28082018/Б-1 на транспортно-експедиційне обслуговування від 28.08.2018.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування заявленого позову позивач стверджує, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Транссервіс" як перевізником та Фізичною особою-підприємцем Береговим Ярославом Васильовичем як експедитором, укладений договір №28082018/Б-1 на транспортно-експедиційне обслуговування від 28.08.2018 (далі - договір).

Посилаючи на пункти зазначеного договору, позивач наполягає на виникненні у відповідача господарського зобов`язання щодо організації перевезення експортно-імпортних і транзитних вантажів автомобільним транспортом по території України та за її межами відповідно до замовлень експедитора (п. п. 3.1., 3.2., 5.3., 5.5. договору).

Позивач зазначає, що 28.08.2018 ним було направлено відповідачу заявку № 691/692-Б на транспортно-експедиційне обслуговування. Відповідно до даної заявки дата завантаження вказана 29.08.2018, вартість перевезення 1800 EUR за курсом НБУ на дату розвантаження.

При цьому позивач вказує на те, що 29.08.2019 на його контактну електронну адресу прийшов електронний лист, зі змісту якого вбачається, що відповідач повідомляє про неможливість подати автомобіль на загрузку.

Зазначаючи про те, що умовами договору (а саме п. 7.2.13 розділу 7 договору) передбачені штрафні санкції за відмову перевізника від замовлення менш ніж за 24 години до запланованого завантаження, позивач просить стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% від вартості перевезення на суму 5 929,90 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно із ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами. (ч. 1 ст. 208 ЦК України).

З огляду на те, що саме договір є підставою виникнення взаємних прав та обов`язків, приймаючи до уваги, що саме порушенням умов такого договору позивач обґрунтовує правомірність заявлених вимог, а також зважаючи на заперечення відповідача з приводу відсутності будь-яких правочинів, укладених між сторонами даного спору, суд неодноразово витребовував від позивача оригінал договору №28082018/Б-1 на транспортно-експедиційне обслуговування від 28.08.2018.

Позивач оригінал договору не надав, при цьому, в письмових поясненнях зазначив про відсутність в нього оригіналу, посилаючись на те, що власний примірник договору він підписав, скріпив печаткою та направив відповідачу, тоді як відповідач, за твердженням позивача, теж підписав та скріпив печаткою зазначений договір та направив фотокопію договору позивачу на електронну адресу.

Враховуючи вищенаведені доводи, суд вважає за необхідне зазначити, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як зазначалося позивачем у позовній заяві та письмових поясненнях, обмін документами між сторонами здійснювався шляхом електронного листування. При цьому, з наданих до позовної заяви роздруківок (скріншотів) вбачається, що електронною адресою контрагента позивача, з яким сторона здійснювала листування, є: « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Разом з цим, судом встановлено, що у відомостях Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутня будь-яка інформація стосовно того, що офіційною електронною адресою відповідача, з якої останній має право вести листування від імені юридичної особи з контрагентами, а також направляти договори, заявки та іншу документацію, є: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд зазначає, що офіційна електронна адреса - це адреса електронної пошти юридичної особи та фізичної особи-підприємця, що використовується для офіційного листування в електронному вигляді та є незмінною до внесення запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи, припинення підприємницької діяльності фізичної особи.

Цивільним Кодексом України (ч. 1 ст. 207) передбачена можливість укладання правочину в електронній формі, зокрема правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Так, ч. 3 ст. 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" адресат - фізична або юридична особа, якій адресується електронний документ; дані - інформація, яка подана у формі, придатній для її оброблення електронними засобами; посередник - фізична або юридична особа, яка в установленому законодавством порядку здійснює приймання, передавання (доставку), зберігання, перевірку цілісності електронних документів для задоволення власних потреб або надає відповідні послуги за дорученням інших суб`єктів електронного документообігу; обов`язковий реквізит електронного документа - обов`язкові дані в електронному документі, без яких він не може бути підставою для його обліку і не матиме юридичної сили; автор електронного документа - фізична або юридична особа, яка створила електронний документ; суб`єкти електронного документообігу - автор, підписувач, адресат та посередник, які набувають передбачених законом або договором прав і обов`язків у процесі електронного документообігу.

Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа (ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг").

Згідно з приписами ст. 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відносини, пов`язані з використанням електронних цифрових підписів, регулюються законом. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис".

Статтею 1 Закону України "Про електронний цифровий підпис" передбачено, що електронний підпис - дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язані та призначені для ідентифікації підписувача цих даних; електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

З врахуванням вищевикладеного суд зауважує, що електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, повинен мати електронний цифровий підпис та бути відправленим з офіційної електронної адреси сторони замовлення уповноваженою на те особою.

З приводу наведеного суд зазначає, що надана позивачем копія договору та заявки на транспортно-експедиційне обслуговування не можуть вважатися електронним документом, оскільки не містять будь-яких електронних даних, які слід було б вважати електронним цифровим підписом (з можливістю ідентифікувати підписувача договору) в розумінні вищенаведених приписів законодавства.

Разом з цим, відповідач як у відзиві на позовну заяву, так і безпосередньо в судовому засіданні наполягав на тому, що не має офіційної електронної адреси (що також підтверджено відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), не отримував цифровий електронний підпис та не практикує укладення договорів в електронному вигляді, тоді як позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування доводів відповідача в цій частині.

При цьому, доводи позивача стосовно того, що сторони дійшли спільної домовленості обмінятися паперовими оригіналами вищезазначеного договору вже після виконання його умов не приймаються судом, оскільки зі змісту наданої позивачем копії договору (розділ 11) вбачається, що будь які зміни до нього вважаються дійсними, якщо вони оформлені письмово, тоді як сам договір вступає в силу з моменту підписання.

Враховуючи те, що електронного цифрового підпису жодної із сторін вказаний договір не містить, суд дійшов висновку про те, що подібний правочин міг вступити в силу виключно після його фізичного підписання сторонами та скріплення печатками у паперовому вигляді, однак, в такому випадку позивач повинен був забезпечити збереження оригіналу свого примірнику договору (з підписами та мокрими печатками обох сторін) саме до початку виконання сторонами його умов, оскільки (зважаючи на відсутність відомостей щодо наявності у відповідача офіційної електронної адреси) нічим іншим, окрім оригінального примірника договору, сторона не здатна довести факту укладення такого правочину та виникнення господарських зобов`язань, в тому числі й з тієї причини, що будь-яких реальних дій, які можна було б розцінювати як підтвердження прийняття до виконання замовлень, в розумінні ст. 181 ГК України, сторонами вчинено не було.

Згідно з частинами 2, 4 статті 91 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

В цій частині суд зауважує, що окремою підставою вважати надану позивачем копію договору не належним та не допустимим доказом в розумінні норм господарсько-процесуального права, є факт того, що завіряючи таку копію власним підписом з проставленням позначки «згідно з оригіналом» позивач, в той же час, у письмових поясненнях стверджує, що ніколи не бачив та не отримував оригіналу такого договору, підписаного та скріпленого печатками обох сторін, а відтак навіть гіпотетично не міг би перевірити відповідність наданих суду копій оригінальному примірнику.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведені норми чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 року "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не є достатньо обґрунтованими, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставин реального виникнення між сторонами господарських правовідносин шляхом укладення та прийняття до виконання договору №28082018/Б-1 на транспортно-експедиційне обслуговування від 28.08.2018. Так само, стороною не надано доказів, які свідчили б про порушення його законних прав та інтересів, що унеможливлює стягнення з відповідача 5 929,90 грн. штрафу, який було нараховано саме з посиланням на умови договору, реальність існування якого неможливо встановити на підставі наявних у справі матеріалів.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, ст. ст. 236-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 20.05.2019.

Суддя І.В. Приходько