ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2019 р. Справа№ 910/13427/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Ігнатюк Г.В.

позивача: не з`явився

прокуратури м. Києва: Боса І.В.

відповідача: Москаленко А.С. ордер 281394 від 06.11.2018 року

розглянувши матеріали апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Вема Кідс" на рішення господарського суду міста Києва від 04.02.2019р.

у справі №910/13427/18 (суддя - Сташків Р.Б.)

за позовом керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Департаменту освіти Маріупольської міської ради

до товариства з обмеженою відповідальністю "Вема Кідс"

про стягнення 1420000 грн та зобов`язання винити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року керівник Маріупольської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Департаменту освіти Маріупольської міської ради звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Вема Кідс" про стягнення штрафу у 1420000 грн. та зобов`язання винити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором №710 від 24.07.2018.

В подальшому, 23 січня 2019 року прокурор відмовився від позовних вимог в частині зобов`язання ТОВ «ВЕМА КІДС» передати Департаменту освіти Маріупольської міської ради частину непоставленого товару, а саме комплекти шкільних меблів за договором поставки № 710 від 24.07.2018 року, згідно специфікації.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.01.2019 року закрито провадження у справі № 910/13427/18 за позовом керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Департаменту освіти Маріупольської міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю "Вема Кідс" про стягнення 1420000 грн. та зобов`язання винити дії, в частині позовних вимог про зобов`язання ТОВ «ВЕМА КІДС» передати Департаменту освіти Маріупольської міської ради частину непоставленого товару, а саме комплекти шкільних меблів за договором поставки № 710 від 24.07.2018 року, згідно специфікації.

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.02.2019р. у справі №910/13427/18 позов задоволено частково: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вема Кідс" на користь Департаменту освіти Маріупольської міської ради 1100500 (один мільйон сто тисяч п`ятсот) грн. штрафу, в іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено порушення відповідачем умов Договору щодо поставки комплектів меблів на суму 5 502 500 грн., в зв`язку з чим суд частково задовольнив вимоги про стягнення штрафу у розмірі 20% від ціни не поставлених у строк комплектів шкільних меблів в сумі 1100500 грн. В іншій частині вимоги позову судом відмовлено, оскільки прострочення поставки меблів на суму більше, ніж 5502500 грн., не доведено. Крім того, судом визнано правомірним звернення прокуратури у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» на захист інтересів держави у даних правовідносинах.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "Вема Кідс" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 04.02.2019 р. по справі №910/13427/18 за позовом керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Департаменту освіти Маріупольської міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕМА КІДС» у порядку ст. 131-1 Конституції України, ст. 2, 53, ГПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» про стягнення 1 420 000 грн. та зобов`язання вчинити дії. Залишити позовну заяву керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Департаменту освіти Маріупольської міської ради без розгляду. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначив, що прокурором при подачі позовної заяви було допущено порушення умов діючого законодавства в частині наявності підстав представництва інтересів держави, зокрема доведеності неналежного здійснення захисту інтересів держави уповноваженим органом та порушення або загрозу порушення інтересів держави. Крім того, апелянт зазначає про передчасне пред`явлення даного позову, оскільки позивач зобов`язаний був дочекатись закінчення встановленого ст. 222 ГК України строку для розгляду претензії.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2019 р. сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Руденко М.А., судді Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2019 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий суддя), Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А., прийнято до розгляду апеляційну скаргу та призначено розгляд справи на 16.04.2019 р.

11.04.2019 року через відділ документального забезпечення суду прокуратури міста Києва надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому прокурор заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Представник відповідача, у судовому засіданні, яке відбулося 14.05.2019, підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та залишити позовну заяву без розгляду.

Прокурор в судовому засіданні зазначив на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін повідомлені належним чином.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч.3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників позивача обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представників позивача за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступного.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

24 липня 2018 року між позивачем (замовник) та відповідачем (постачальник) укладено договір поставки № 710 (а.с.14-18 том 1).

Відповідно до умов вищевказаного договору відповідач зобов`язався поставити позивачу обумовлені специфікацією комплекти шкільних меблів у строк 27.08.2018 (п. 2.1 зазначеного договору), тобто, до початку шкільного навчального року.

Пунктом 2.5. зазначеного договору сторони передбачили, що датою поставки є дата, коли товар був переданий в повному обсязі у власність замовника в місці поставки (призначення), що підтверджується відповідними документами, з цього моменту зобов`язання постачальника щодо поставки товару вважаються виконаними в повному обсязі.

Згідно з п. 7.2 Договору, за невиконання чи неналежне виконання постачальником (Відповідачем) обов`язків по Договору у зазначені строки, до постачальника застосовуються штрафні санкції в розмірі 20% від ціни не поставленої у строк частини.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору відповідач поставив позивачу комплектів шкільних меблів, обумовлених Договором, за відсутності претензій з боку Позивача щодо їх кількості, якості та комплектності, що підтверджується видатковими накладними від 10.09.2018, від 18.09.2018, від 01.10.2018, від 08.10.2018 та від 23.10.2018 ( т. 1 а.с. 100,101,104 - 106).

Оскільки відповідач в строки, обумовлені п. 2.1. договору поставки № 710 від 24.07.2018 року поставку комплектів меблів в повному об`ємі не здійснив, прокурор на підставі ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звернувся до суду з даним позовом про стягнення штрафних санкцій в розмірі 1 420 000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов висновку про те, що відповідач неналежним чином виконав зобов`язання щодо поставки шкільних меблів за договором поставки № 710 від 24.07.2018 року , що є підставою для нарахування штрафних санкцій відповідно до п.7.2 вищевказаного договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами ( ст.629 Цивільного кодексу України).

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, за якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

За положеннями ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, згідно з яким за приписами ст. 712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (стаття 663 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з актів поставки меблів безпосередньо у заклади освіти (згідно дислокації, додатку № 2 до Договору) від 21.08.2018, 22.08.2018, 23.08.2018 (т.1 а.с. 150-155) лише 18 комплектів меблів були фактично доставлені у заклади освіти відповідачем на виконання умов Договору у встановлений Договором строк - до 27.08.2018.

Таким, чином, оскільки в строки, передбачений пунктом 2.1 договору поставки було поставлено лише 18 комплектів меблів, при цьому вартість одного комплекту складає 88 750 грн. (згідно до специфікації а.с. 20 том 1), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про прострочення поставки комплектів меблів на суму 5 502 500 грн.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що апелянтом при розгляді справи в суді апеляційної інстанції не заперечувались зазначені обставини щодо порушення строку поставки на суму 5502500 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість нарахування відповідачу штрафу у розмірі 20% від ціни за непоставлені у строк комплекти шкільних меблів в сумі 1100500 грн.

Щодо доводів апелянта про порушення прокурором законодавства в частині наявності підстав представництва інтересів держави, зокрема доведеності неналежного здійснення захисту інтересів держави уповноваженим органом та порушення або загрози порушення інтересів держави, колегія суддів зазначає наступне.

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 N 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справи N 806/1000/17).

Як вбачається з умов договору поставки № 710 від 24.07.2018 року, останнім передбачалась поставка школам на замовлення Департаменту освіти Маріупольської міської ради шкільних меблів (парти, стільчики, шафи) до початку навчального року. При цьому, укладаючи договір сторони розраховують або на належне його виконання, або на справедливу компенсацію (штрафні санкції) у випадку порушення його умов, і ці санкції з одного боку, зможуть компенсувати завдану другою стороною шкоду порушенням взятих на себе зобов`язань, а з іншого - стимулювати сторону до належного та вчасного виконання цих зобов`язань.

Так, відповідно до ст. 53 Конституції України, кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою.

Звертаючись до суду з даним позовом прокурор зазначив, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Компетентним органом щодо захисту зазначених інтересів держави у бюджетній сфері, згідно з Положенням, затвердженим рішенням Маріупольської міської ради від 19.04.2017 №7/17-1341 є Департамент освіти Маріупольської міської ради (Позивач), який є головним розпорядником бюджетних коштів, і як розпорядник бюджетних коштів, забезпечує в межах повноважень їх ефективне і цільове використання.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 26 БК України, Департамент освіти Маріупольської міської ради, як розпорядник бюджетних коштів, повинен був організувати внутрішній контроль для забезпечення дотримання законності та ефективності використання бюджетних коштів, досягнення результатів відповідно до встановленої мети, завдань, планів і вимог щодо діяльності бюджетної установи та її підвідомчих установ.

В той же час, несвоєчасною поставкою меблів (парт, стільчиків, шаф) у школи, відповідач порушив нормальний початок навчального процесу у школах, які для цього мають бути забезпечені меблями для забезпечення навчання дітей у повному об`ємі.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що несвоєчасна поставка меблів для забезпечення учбового процесу та бездіяльність позивача - департаменту Маріупольської міської ради, щодо забезпечення своєчасної поставки шкільних меблів набула певного резонансу в суспільстві та була підставою для публікації в мережі Інтернет (а.с. 74 том 1)

Також суд зазначає, що у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35), ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі, наведений також у постанові Верховного Суду від 10.10.2018 № 925/68/18): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Таким чином, неодержання (несвоєчасне одержання) Департаментом освіти Маріупольської міської ради товару за Договором (комплектів шкільних меблів) перед початком шкільного навчального процесу призводить до неналежного та несвоєчасного забезпечення освітнього процесу шкіл міста Маріуполя необхідним шкільним приладдям, що в свою чергу зачіпає інтереси великого числа громадян.

При цьому, ненадходження штрафу за порушення вказаних договірних зобов`язань завдає шкоди економічним інтересам держави, оскільки ненадходження суми штрафу до місцевого бюджету, який є складовою бюджетної системи України, унеможливлює спрямування та використання цих коштів для цілей та потреб держави у сфері забезпечення процесу освіти дітей.

Крім того, як зазначає прокурор, всупереч покладеним обов`язкам Департаментом освіти Маріупольської міської ради не було вжито достатніх та належних заходів для стягнення суми штрафних санкцій за невиконання умов договору у примусовому порядку з відповідача.

Доводи апелянта щодо передчасного звернення прокурора до суду, оскільки позивач був зобов`язаний дочекатись закінчення встановленого ст. 222 ГК України строку розгляду претензії, колегією суддів визнано безпідставними, оскільки чинним законодавством України не передбачена заборона звернення з позовом до суду без попереднього пред`явлення претензії. Відповідний позов позивачем особисто до суду пред`явлено не було.

При цьому листування в претензійному порядку щодо стягнення штрафних санкцій не гарантує та не забезпечує відновлення порушених прав та відповідно сплату санкцій. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивач підтримав даний позов прокурора.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звертаючись до суду з даним позовом, прокурор відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 ГПК України обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. При цьому, прокурором зазначено, що Департаментом освіти самостійно заходи щодо усунення порушень інтересів держави у судовому порядку не вживалися.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що після звернення до суду прокурора з даними позовними вимогами, відповідач в повному обсязі, хоча несвоєчасно виконав свої зобов`язання щодо поставки шкільних меблів, передбачені умовами договору поставки № 710 від 24.07.2018 року.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованості своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав. Апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 04.02.2019р. у справі №910/13427/18, а підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Вема Кідс" на рішення господарського суду міста Києва від 04.02.2019р. у справі №910/13427/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 04.02.2019р. у справі №910/13427/18 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на відповідача (апелянта).

Матеріали справи №910/13427/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287,288 ГПК України

Повний текст постанови складено 23.05.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко