РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2019Справа № 910/16160/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Філон І.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Акціонерного товариства "Київгаз"

про визнання договору укладеним

Представники:

від позивача: Глущенко В.В.;

від відповідача: Лєбєдєв Ю.В., Данилевський О.М.;

вільні слухачі: Сидоренко М.В.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київгаз" (далі-відповідач) про визнання укладеним між позивачем та відповідачем договору транспортування природного газу № від 01.08.2018, що відповідає Типовому договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2497 у редакції наведеній у прохальній частині позовної заяви.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є оператором газотранспортної системи, а відповідач оператором газорозподільної системи, у зв`язку з чим позивач вважає, що на відповідача, як на оператора газорозподільної системи нормами чинного законодавства покладено обов`язок мати укладений з оператором газотранспортної системи (позивачем) договір транспортування природного газу відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2497.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначене на 10.01.2019.

02.01.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що запропонований позивачем проект договору не відповідає нормам чинного законодавства, зокрема не містить істотних умов щодо предмету та ціни договору, у зв`язку з чим відповідачем відмовлено у його укладенні.

09.01.2019 представник відповідача через відділ автоматизованого документообігу суду подав клопотання, в якому просить суд зупинити провадження у даній справі до набрання законної сили рішення у справі № 826/4953/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Київгаз" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг та Міністерства юстиції України про визнання незаконними та нечинними постанов НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2493 "Про затвердження Кодексу газотранспортної системи" та №2497 "Про затвердження Типового договору транспортування природного газу".

10.01.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду представник позивача подав відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що укладення договору про транспортування природного газу в редакції типового договору транспортування природного газу, затвердженого Регулятором є обов`язковим для учасників ринку природного газу, в тому числі для відповідача, в силу закону.

У судовому засіданні 10.01.2019 суд на місці ухвалив продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів та оголосив перерву до 14.02.2019.

14.02.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду представник позивача подав ще одну відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що твердження відповідача про відсутність ціни послуг транспортування природного газу в договорі є безпідставним, оскільки розділом VІІ Типового договору визначено порядок розрахунку тарифів для розподілу потужності, транспортування, балансування передбачено, що тарифи встановлюються регулятором, шляхом затвердження відповідної постанови.

14.02.2019 представник відповідача через відділ автоматизованого документообігу суду подав письмові заперечення, в яких відповідач зазначає, що постановою НКРЕКП від 30.09.2018 № 2497 зобов`язано суб`єктів господарювання провести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору транспортування природного газу, проте така постанова не містить обов`язку суб`єкта господарювання укладати договір транспортування природного газу, який не містить істотних умов.

У судовому засіданні 14.02.2019 розглянувши подане відповідачем клопотання про зупинення провадження у справі, суд зазначив, що наразі постанова НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2497 "Про затвердження Типового договору транспортування природного газу" є чинною та у разі задоволення Окружним адміністративним судом міста Києва позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Київгаз" у справі №826/4953/16, така постанова втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, а тому суд визнав подане відповідачем клопотання необґрунтованим та відмовив у його задоволенні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/16160/18 призначено на 14.03.2019.

14.03.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду представник відповідача подав додаткові пояснення, в яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Також, 14.03.2019 представник відповідача подав письмові пояснення, в яких зазначає, що позивач не надсилав на адресу відповідача пропозицію укласти договір в редакції, що міститься у позовній заяві. Крім того, позивач зазначає, що редакція договору, викладена у позовній заяві, не відповідає Типовому договору, що затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493.

У судовому засіданні 14.03.2019 оголошено перерву до 11.04.2019.

11.04.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду представник відповідача подав доповнення до пояснень, в яких відповідач зазначає про відсутність істотної умови договору - ціни та редакція Типового договору, чинна на час розгляду справи, не відповідає редакції, що викладена позивачем у позовній заяві.

У судовому засіданні 11.04.2019 оголошено перерву до 16.05.2019.

16.05.2019 представник відповідача через відділ автоматизованого документообігу суду подав письмові пояснення, в яких повідомляє суд, що позивач зі збереженням організаційно-правової форми товариства змінив найменування на Акціонерне товариство «Київгаз», що не є перетворенням юридичної особи в розумінні ст. 108 ЦК України.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Крім того, як вбачається з відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Публічне акціонерне товариство "Київгаз" змінило найменування на Акціонерне товариство "Київгаз".

Отже, станом на день вирішення даної справи найменуванням відповідача є Акціонерне товариство "Київгаз".

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 16.05.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2497 затверджено Типовий договір транспортування природного газу.

Пунктом 3 вказаної Постанови встановлено, що суб`єкту господарювання, що здійснює діяльність на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, необхідно привести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору транспортування природного газу у тримісячний строк з дати набрання чинності цією постановою.

З матеріалів справи вбачається, що листом № ТSОВИХ-18-1897 від 23.07.2018 Акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулося до Публічного акціонерного товариства "Київгаз" (найменування кого змінено на Акціонерне товариство "Київгаз"), в якому зазначило, що з метою приведення укладених договорів транспортування природного газу у відповідність до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2497 зі змінами і доповненнями, внесеними постановою НКРЕКП від 27.12.2017 № 1437, позивачем 18.07.2018 було направлено електронний лист з пропозицією укласти договір транспортування природного газу та відповідний проект договору. Проте, станом на 23.07.2018 позивач не отримав підписаний з боку відповідача проект договору транспортування газу, у зв`язку з чим позивач повторно направляє відповідачу для підписання та скріплення печаткою проект договору транспортування природного газу, який отриманий відповідачем 27.07.2018, згідно відтиску печатки вхідної кореспонденції відповідача за № 3742.

В свою чергу, листом від 30.07.2018 № 2220/09 відповідач надав відповідь на вищевказаний лист позивача, в якому відповідач зазначив, що надісланий позивачем проект договору транспортування природного газу не містить істотних умов щодо ціни - відповідні тарифи наразі не встановлені Регулятором, щодо предмету - не надані додатки 1, 2 та 3, які мають бути невід`ємними частинами договору. Тож, відповідач запропонував позивачу, після затвердження НКРЕКП відповідних тарифів, а також визначення решти істотних умов надіслати на адресу відповідача пропозицію щодо укладення договору транспортування природного газу, що відповідатиме нормам чинного законодавства.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що згідно з нормами Кодексу газотранспортної системи, Закону України «Про ринок природного газу» та постанови НКРЕКП від 30.09.2015 №2497 на відповідача, як на оператора газорозподільної системи покладено обов`язок мати укладений з оператором газотранспортної системи (позивачем) Договір транспортування природного газу відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2497, тож позивач вважає, що відповідач не мав підстав для відмови від укладання договору, оскільки укладання такого договору є обов`язковим для останнього.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до норми 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до ч.1. ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Згідно із статтею 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу визначає Закон України "Про ринок природного газу".

За визначенням, наведеним в статті 1 цього Закону:

- оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників (п.17);

- регулятор - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (п.32);

- транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу (п.45).

Відповідно до статті 32 Закону України "Про ринок природного газу" транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами.

Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором (ч.2 ст.32 цього Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про ринок природного газу», права та обов`язки оператора газорозподільної системи визначаються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, а також договором розподілу природного газу.

На виконання вищезазначеного закону був розроблений Кодекс газорозподільних систем, який затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494 (далі - Кодекс ГТС).

Договір транспортування - договір, укладений між оператором газотранспортної системи та замовником послуг транспортування природного газу на основі типового договору транспортування природного газу, затвердженого Регулятором, згідно з яким оператор газотранспортної системи надає замовнику одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу на період та умовах, визначених у такому договорі, а замовник послуг транспортування оплачує оператору газотранспортної системи вартість отриманих послуг (послуги) (п.5 розділу 1 Кодексу газотранспортної системи, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2493 від 30.09.2015).

Згідно п.п.27 п.2.2 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) №201 від 16.02.2017 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу" при провадженні ліцензованої діяльності ліцензіат повинен дотримуватися таких організаційних вимог, зокрема мати укладений з оператором газотранспортної системи договір транспортування природного газу відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого НКРЕКП.

Відповідно до частини 2 ст. 179 Господарського кодексу України, Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати Типові договори.

Згідно ч. 3 ст.179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

З аналізу наведених норм вбачається, що укладення договору про транспортування природного газу є обов`язковим для учасників ринку природного газу, в тому числі й для відповідача.

Разом з тим, укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 Господарського Кодексу (далі - ГК України), не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору (ч.3 ст.184 Господарського кодексу України).

Як унормовано у ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, у разі укладення типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів (ч.6 ст. 179 ГК України).

З матеріалів справи вбачається, що між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (газотранспортне підприємство) та Публічним акціонерним товариством "Київгаз" (замовник) укладено договори на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /Б19 від 27.09.2011, № /Н19 від 27.09.2011, № /П19 від 28.09.2011 згідно з умовами яких газотранспортне підприємство зобов`язується надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання - передачі газу в магістральні трубопроводи природного газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільних станцій, а замовник зобов`язується внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору.

За змістом п.11.1 договорів № /Б19 від 27.09.2011 та № /Н19 від 27.09.2011, вони набирають чинності з дня підписання сторонами, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладання, а саме з 01.10.2011. Договори діють в частині транспортування газу до 31.12.2012, а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортним підприємством послуги до повного виконання замовником своїх зобов`язань за договором. Договори вважаються продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із Сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів припинення дії вищевказаних договорів або перегляд сторонами їх умов.

При цьому, суд зазначає, що за договорами № /Б19 від 27.09.2011 та № /Н19 від 27.09.2011 на даний час надаються послуги, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами надання послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 31.01.2018, від 28.02.2018, від 31.03.2018, від 30.04.2018, від 31.05.2018, від 30.06.2018, від 31.07.2018, від 31.08.2018, від 30.09.2018, від 31.10.2018, від 30.11.2018, від 31.12.2018, від 31.01.2019, від 28.02.2019.

27.12.2017 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг винесено постанову №1437 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП щодо впровадження добового балансування на ринку природного газу та процедури розробки, подання і затвердження Плану розвитку газотранспортної системи на наступні 10 років», якою затверджено Зміни до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2497 (п.4 постанови); постановлено Оператору газотранспортної системи з 01.08.2018 надавати послуги транспортування природного газу на підставі договору транспортування природного газу, укладеного відповідно до Типового договору транспортування природного газу зі змінами, затвердженими цією постановою (п.11 постанови).

Відповідно до п. 2 розділу 1 вказаного кодексу порядок взаємовідносин оператора газорозподільної системи з оператором газотранспортної системи, у тому числі пов`язаних з прийманням-передачею природного газу в точках виходу з газотранспортної системи до газорозподільної системи, зокрема щодо якості та обліку природного газу (у тому числі приладового), а також з обміном даних щодо прогнозів відборів/споживання природного газу по споживачах та фактичних обсягів споживання ними природного газу, регулює Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2493, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1378/27823 (далі - Кодекс ГТС), договір транспортування природного газу та технічна угода (за наявності), що укладені між сторонами.

Пункт 2 розділу VI Кодексу передбачає, що взаємовідносини між Оператором ГТС та Оператором ГРМ, пов`язані з прийманням-передачею природного газу в точках виходу з ГТС до ГРМ, регулюються укладеним між ними договором на транспортування природного газу, який укладається за формою Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2497 (далі - типовий договір транспортування природного газу), технічною угодою (за необхідності) та відповідно до вимог Кодексу ГТС.

Згідно Типового договору транспортування природного газу, він містить наступні додатки: додаток 1 - Розподіл потужності; додаток 2 - Транспортування; додаток 3 - Перелік комерційних вузлів обліку газу, фактично встановлених у пунктах приймання-передачі газу.

На вказані додатки також міститься послання і в проекті спірного договору, викладеного позивачем в прохальній частині позовної заяви, зокрема, в пунктах 2,4, 2.8, 5.4, 8.2.

Водночас, суд зазначає, що ані до проекту договору, надісланого відповідачу, ані до проекту договору, доданого до позовної заяви, жодного додатку складено та додано не було, відомості що в них містяться, в тексті проекту договору також відсутні.

Проте, стосовно істотності відомостей, що містяться у зазначених додатках, а також необхідності визначенні відомостей цих додатків при укладенні договору транспортування природного газу, суд зазначає наступне.

Так, у додатку 1 визначається розподіл потужності у точках входу/виходу річна, квартальна, місячна та денна. До проекту договору такий додаток не надано.

Водночас, про необхідність його укладення разом з договором свідчить наступне нормативне регулювання.

Пунктом 5 глави 1 розділу І Кодексу ГТС використовується термін «розподіл потужності», який визначається як частина договору транспортування, яка визначає порядок та умови надання і реалізації права на користування договірною потужністю, яке надається замовнику транспортування у визначеній точці входу або точці виходу. Водночас, Розподілена (договірна) потужність визначена як частина технічної потужності газотранспортної системи, яка розподілена замовнику послуг транспортування згідно з договорами транспортування.

Згідно з першим абзацом пункту 1 глави 3 розділу І Кодексу ГТС оператор ГТС на підставі договору транспортування природного газу та згідно з умовами, визначеними в Кодексі ГТС, надає суб`єктам ринку природного газу право користування газотранспортною системою в межах розподілу потужностей на точках входу та виходу.

Відповідно до пункту 3 глави 1 розділ IX Кодексу ГТС потужність фізичної точки виходу з газотранспортної системи, до якої підключена газорозподільна система, надається виключно оператору газорозподільної системи на період не менше одного року. Розмір потужності, що надається оператору газорозподільної системи, визначається в договорі на транспортування природного газу.

Пунктом 2 глави 2 розділу IX Кодексу ГТС передбачено, що у договорі транспортування природного газу чи його окремому додатку зазначаються відповідні фізичні точки входу та/або виходу, розподілена потужність, на яку замовник послуг транспортування має право, тип потужності (гарантована чи переривчаста), обсяг потужності та період її використання (строк, на який потужність була розподілена).

Вказані вище умови, є суттєвими при укладенні договору транспортування природного газу і відсутність їх у проекті договору, запропонованого позивачем для укладення відповідачу негативно впливає на можливість його укладення та реалізації.

Стосовно необхідності укладення додатку 2 до договору, яким визначається плановий обсяг фізичного транспортування природного газу замовника за місяцями у куб. м, суд зазначає наступне.

Згідно з другим абзацом пункту 1 глави 3 розділу І Кодексу ГТС оператор газотранспортної системи надає суб`єктам ринку природного газу послуги транспортування природного газу газотранспортною системою в межах договірних потужностей та підтверджених номінацій.

Відповідно до пункту 5 глави 3 розділу І Кодексу ГТС оператор ГТС здійснює надання послуг транспортування природного газу з моменту отримання природного газу в точці входу та до моменту передачі природного газу в точці виходу.

Суд зазначає, що відповідача включено до Переліку постачальників природного газу, на яких покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу побутовим споживачам, та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) до зміни постачальника природного газу, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2018 №867 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу».

Замовник послуг транспортування, на якого в установленому порядку рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до статті 11 Закону України «Про ринок природного газу» покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу окремим категоріям споживачів, подає окремі номінації/реномінації в рамках виконання спеціальних обов`язків для кожної точки входу/виходу, з/до якої такий замовник має намір подати/відбирати природний газ у відповідну газову добу (пункт 1 глави 1 розділу XI Кодексу ГТС).

Відповідно до пункту 3 глави 7 розділу IX Кодексу ГТС номінації на період однієї газової доби подаються оператору газотранспортної системи відповідно до положень розділу XI цього Кодексу. Форми номінацій і реномінацій оприлюднюються Оператором ГТС на його офіційному веб-сайті (п.6.3. розділу VI договору).

Згідно з підпунктом 4 пункту 2 глави 7 розділу III Кодексу ГТС приймання- передача природного газу між оператором ГТС та оператором ГРМ відбувається в точках комерційного обліку газу на газорозподільних станціях і оформлюється актами приймання-передачі, що підписуються представниками цих сторін не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним.

Вартість послуг транспортування природного газу в точці виходу складається з двох частин: перша - виражена в грошовій формі (визначається з урахуванням тарифів у точках виходу та замовленої потужності в цих точках), друга - у натуральному вираженні обсягів природного газу, для забезпечення втрат Оператора для точок виходу. (п.8.3. розділу VIII проекту договору).

Тож, суд погоджується з доводами відповідача, що на час укладення спірного договору, постанови НКРЕКП про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для Акціонерного товариства "Київгаз", якою було би враховано витрати на оплату оператору ГТС обсягу замовленого обсягу транспортування та потужності в точках виходу з газотранспортної системи, немає, тому виконання договору без погодженого сторонами планового обсягу фізичного транспортування природного газу по суті є неможливим.

Щодо умов, викладених у додатку 3 до договору, яким визначається перелік комерційних вузлів обліку газу, встановлених на всіх фізичних точках входу/виходу до відповідного Замовника (п.5.4. проекту договору), суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 глави 1 розділу І Кодексу ГТС комерційний вузол обліку природного газу (ВОГ) - це вузол обліку, що застосовується для проведення комерційних розрахунків при визначенні об`єму (обсягу) транспортування (споживання/постачання) природного газу в точці комерційного обліку.

Пункт 2 розділу VI Кодексу ГТС передбачає, що правовідносини між оператором газотранспортної системи та оператором установки LNG / оператором газосховища / газовидобувним підприємством /оператором газорозподільної системи / прямим споживачем щодо одержання доступу до потужності, надання послуг із транспортування, у тому числі вчинення дій з врегулювання добових небалансів у газотранспортній системі, регулюються договором транспортування природного газу, укладеним відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2497.

Відповідно до пункту 1 глави 1 розділу III Кодексу ГТС приймання-передача природного газу у фізичних точках входу та точках виходу здійснюється виключно за наявності комерційного ВОГ (ПВВГ).

Комерційний облік природного газу проводиться на комерційному ВОГ (ПВВП) сторони, що передає природний газ. Якщо у сторони, що передає газ, відсутній комерційний ВОГ (ПВВГ), комерційний облік природного газу проводиться на комерційному ВОГ (ПВВГ) сторони, що приймає газ (пункт 2 глави 2 розділу III Кодексу ГТС).

Комерційний ВОГ (ПВВГ) у точці входу до газотранспортної системи має бути розташований у точці приєднання, яка має співпадати з межею балансової належності між операторами суміжних систем або іншими суб`єктами, безпосередньо підключеними до газотранспортної системи. У випадку, якщо комерційний ВОГ (ПВВГ) у точці входу до газотранспортної системи не розташований у точці приєднання, яка має співпадати з межею балансової належності між операторами суміжних систем або іншими суб`єктами, безпосередньо підключеними до газотранспортної системи, власник комерційного ВОГ (ПВВГ) передає оператору газотранспортної системи на обслуговування на підставі договору відповідну інфраструктуру від комерційного ВОГ (ПВВГ) до межі балансової належності, який передбачає покриття відповідних витрат оператора газотранспортної системи (пункт 3 глави 2 розділу III Кодексу ГТС).

Проект договору містить умови, зокрема про те, що Порядок комерційного обліку природного газу (у тому числі приладового) та перевірки комерційних вузлів обліку, а також порядок приймання-передачі природного газу в точках входу/виходу до/з газотранспортної системи та визначення і перевірки параметрів якості в цих точках здійснюються Сторонами відповідно до вимог Кодексу та з урахуванням цього Договору». (п. 5.1 проекту Договору).

В пункті 5.4 проекту договору зазначено, що окремим додатком № 3 до цього договору між оператором та замовником, який є оператором газорозподільної системи /прямим споживачем/ газовидобувним підприємством/ виробником біогазу, інших видів газу з альтернативних джерел, визначається перелік комерційних вузлів обліку газу, встановлених на всіх фізичних точках входу/виходу до відповідного Замовника».

Пунктом 2.8 проекту Договору встановлено, що додаток № 3 до договору укладається обов`язково між сторонами у випадку, коли Замовником послуг є оператор газорозподільної системи, зокрема, АТ «Київгаз».

Отже, наведене вище свідчить про обов`язковість укладення додатку 3 до Договору транспортування природного газу, який, в порушення вказаних правових приписів, відсутній.

Доводи позивача щодо можливості укладення додатків 1-3 до договору після укладення самого договору транспортування природного газу спростовуються приписами вищевикладеного законодавства, зокрема, Кодексу ГТС, тому судом відхиляються з огляду на їх безпідставність.

При цьому, суд погоджується з доводами відповідача, що для укладання договору транспортування природного газу № від 01.08.2018 у редакції позивача в дію, сторонам обов`язково слід конкретизувати окремі його умови, погодити і підписати необхідні додаткові документи, оскільки вони визначають істотні умови цього договору, а саме: додаток 1, яким визначаються вартість та порядок розрахунків до договорів потужності; додаток 2, яким визначається плановий обсяг фізичного транспортування природного газу Замовника за місяцями у куб.м; додаток 3, яким визначається перелік комерційних вузлів обліку газу, встановлених на всіх фізичних точках входу/виходу до відповідного Замовника (п.5.4 розділу V договору); акти балансового розмежування.

Крім того, як зазначено судом вище ст. 179 ГК України унормовує, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Так, п. 9.3. запропонованого позивачем проекту спірного договору містить наступні умови: «У випадку якщо загальна вартість щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця перевищує загальну вартість щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця, Оператор до 14 числа газового місяця, наступного за звітним, надсилає Замовнику рахунок на оплату за добовий небаланс (розмір визначається як різниця між загальною вартістю щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця та загальною вартістю щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця). Замовник має оплатити рахунок на оплату за добовий небаланс у термін до 5 робочих днів, крім вартості послуг, визначених абзацом другим цього пункту. Оплата вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період».

Водночас, відповідно до Переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2017 р. № 951, Постанова Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" визнана такою, що втратила чинність.

Нормативно-правовий документ після втрати ним чинності перестає бути джерелом права, а його норми втрачають обов`язкову силу і не підлягають подальшому застосуванню.

Таким чином, у спірному п. 9.3. типового договору міститься посилання на порядок, встановлений нечинним нормативно-правовим актом, що також свідчить про неможливість задоволення вимог позивача та визнання укладеним договору на умовах, запропонованих останнім, оскільки такі умови відсилають до норм, які втратили чинність.

Крім того, суд зазначає, що редакція Типового договору транспортування природного газу чинна на час винесення судом рішення у даній справі, не відповідає редакції викладеній позивачем у прохальній частині позовної заяви.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених вимог, наведених обґрунтувань та наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства "Укртрансгаз" до Акціонерного товариства "Київгаз" про визнання договору укладеним задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено: 24.05.2019

Суддя С. О. Щербаков