РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.05.2019Справа № 910/1776/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Міністерства оборони України

до Публічного акціонерного товариства "Банк інвестицій та заощаджень"

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Фрост"

про стягнення 11 664 грн.,

без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міністерство оборони України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Банк інвестицій та заощаджень" про стягнення 11 664 грн. суми банківської гарантії.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на факт того, що між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Фрост" було укладено договір від 10.07.2017 № 286/2/17/96 про поставку товарів для державних потреб. Зазначаючи про порушення ТОВ "Компанія Фрост" договірних зобов`язань, позивач просить стягнути суму банківської гарантії (№ 7391/17-ГВ від 06.17.2017) у розмірі 11 664 грн., яку було видано відповідачем в якості забезпечення належного виконання умов договору Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Фрост".

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2019 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, вказаною ухвалою залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Фрост" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.

27.02.2019 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що сума банківської гарантії, яку просить стягнути позивач, була сплачена відповідачем в повному обсязі ще 02.02.2018.

Станом на 17.05.2019 позивач не скористався наданим йому процесуальним правом на надання відповіді на відзив та не спростував доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву.

Ухвала Господарського суду міста Києва від 18.02.2019 була надіслана рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за № 357 на адресу місцезнаходження третьої особи, яка зазначена в позовній заяві та відповідає відомостям, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 72312, м. Мелітополь, вул. Ломоносова, 23.

Повідомленням про вручення поштового відправлення № 357, яке повернулося на адресу суду та наявне в матеріалах справи, підтверджується, що третя особа 26.02.2019 отримала вищезазначену ухвалу Господарського суду міста Києва, проте, станом на поточну дату від неї не надійшло письмових пояснень або будь-яких інших заяв та клопотань по справі.

Судом встановлено, що від учасників справи не надходило заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У зв`язку з проходженням кваліфікаційного оцінювання та перебуванням судді Приходько І.В. у відпустці, завершальний розгляд справи здійснювався 17.05.2019.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

Між Міністерством оборони України (замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Фрост" (постачальник, третя особа) було укладено Договір від 10.07.2017 № 286/2/17/96 (далі - договір) про поставку товарів для державних потреб (за кошти Державного бюджету України) на суму 233 280 грн.

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язався у 2017 році поставити замовнику обладнання для закладів громадського харчування (товар), зазначений у специфікації, а замовник - забезпечити приймання та оплату товару в кількості та строки.

Згідно з умовами документації конкурсних торгів та п. 11.3. договору, постачальник забезпечив виконання своїх зобов`язань у розмірі 5% вартості договору банківською гарантією від 06.07.2017 №7391/17-ГВ на суму 11 664,00 грн., яка видана Публічним акціонерним товариством "Банк інвестицій та заощаджень (відповідач).

Наданою банківською гарантією відповідач зобов`язався безумовно та безвідклично виплатити позивачу (бенефіціару) будь-яку суму, що не перевищує 11 664 грн.

Зі змісту банківської гарантії вбачається, що гарант бере на себе безумовні та безвідкличні зобов`язання виплатити бенефіціару будь-яку суму, що не перевищує 11 664 грн. після отримання письмової вимоги бенефіціара, в якій стверджується про те, що принципал не виконав (неналежним чином виконав) свої зобов`язання щодо якості, кількості, строків постачання товару відповідно до договору.

Термін дії банківської гарантії від 06.07.2017 №7391/17-ГВ до 21.01.2018 року.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Фрост" порушило умови договору, у зв`язку з чим Міністерством оборони України на адресу гаранта (відповідача) було направлено вимогу від 19.01.2018 №286/7/336, підписану уповноваженою особою з посиланням на неналежне виконання постачальником умов договору.

При цьому позивач зазначає, що станом на момент звернення з даним позовом до суду вказана вимога залишається не задоволеною відповідачем.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні зазначених приписів законодавства, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов, вже мають бути порушені особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивач. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Відсутність факту порушення або оспорення прав позивача свідчить про необґрунтованість заявлених вимог.

Так, у відзиві на позов відповідач заперечує проти позовних вимог, зазначаючи про їх необґрунтованість та безпідставність, і наполягаючи на тому, що вимога позивача була виконана та сума банківської гарантії у розмірі 11 664 грн. в повному обсязі перерахована позивачу ще 02.02.2018.

На підтвердження власних доводів відповідач надав платіжне доручення № 77833 від 02.02.2018, відповідно до якого сума у розмірі 11 664 грн. була перерахована на банківські реквізити позивача (бенефіціара), зазначені у банківській гарантії № 7391/17-ГВ, з призначенням платежу: «оплата по гарантії № 7391/17-ГВ від 06.07.2017 без ПДВ (вимога №286/7/336 від 19.01.2018)». Копія платіжного доручення, належним чином засвідчена у відповідності до вимог законодавства, наявна в матеріалах справи.

З матеріалів справи також вбачається, що відзив з відповідними додатками було направлено на адресу Міністерства оборони України 26.02.2019, однак, станом на 17.05.2018 позивачем не надано заперечень з приводу належного та повного виконання умов банківської гарантії відповідачем згідно платіжного доручення № 77833 від 02.02.2018.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, приймаючи до уваги викладені вище норми чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Однак, в даному випадку, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначеного ним відповідача, тоді як відповідачем спростовані доводи позовної заяви належними та допустимими (в розумінні ст. ст. 76-77 ГПК України) доказами.

Враховуючи встановлені вище обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість і безпідставність заявлених позивачем вимог та відсутність порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 17.05.2019.

Суддя І.В. Приходько