ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.05.2019 р. Справа №905/508/19

Суддя господарського суду Донецької області Макарова Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь, м.Маріуполь Донецької області,

до відповідача: Акціонерного товариства Українська залізниця, м.Київ, в особі регіональної філії Донецька залізниця, м.Лиман Донецької області,

про стягнення збитків у вигляді недостачі вантажу у розмірі 112339,89грн.,

без повідомлення (виклику) учасників справи -,

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство Металургійний комбінат Азовсталь, м.Маріуполь Донецької області, звернулось до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Акціонерного товариства Українська залізниця, м.Київ, в особі регіональної філії Донецька залізниця, м.Лиман Донецької області, збитків, що виникли у зв`язку з незбереженням вантажу при перевезенні у сумі 112339,89грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач при перевезенні вугілля по залізничним накладним №48780357 від 17.03.2018р. та №48804082 від 17.03.2019р. не забезпечив збереження вантажу у вагонах №№62200951, 52371762, у зв`язку з чим спірні вагони прибули з нестачею вантажу, що підтверджується складеними комерційними актами №№484809/100, 454201/2/102 від 18.03.2018р.

Ухвалою суду від 15.03.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/508/19; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

29.03.2019р. до канцелярії суду від відповідача надійшли:

- відзив б/н від 26.03.2019р. на позовну заяву, в якому заперечує проти позовних вимог, посилаючись на відсутність належних і допустимих доказів отримання збитків, а саме документів на підтвердження оплати оспорюваного вантажу;

- заява б/н від 26.03.2019р. про застосування позовної давності.

09.04.2019р. до канцелярії суду від позивача надійшла відповідь №09-2/27 від 04.04.2019р. на ухвалу суду з доданими документами згідно додатку.

12.04.2019р. до канцелярії суду від позивача надійшла відповідь №09-2/27 від 08.04.2019р. на відзив по справі, в якій заперечує проти викладених у відзиві заперечень та просить суд відмовити в заяві про застосування позовної давності.

Відповідно до ч.5 ст.252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Станом на 14.05.2019р. клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду даної справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, суд розглядає справу в порядку ч.8 ст.252 ГПК України за наявними в ній матеріалами в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Згідно з ч.4 ст.240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд встановив наступне:

Приватне акціонерне товариство Авдіївський коксохімічний завод (вантажовідправник) зі станції Авдіївка Донецької залізниці направило вантажоотримувачу Приватному акціонерному товариству Металургійний комбінат Азовсталь кокс доменний (вологий) на станцію Сартана Донецької залізниці за залізничною накладною №48804082 у вагоні №52371762 (маса нетто 46650кг.) та за залізничною накладною №48780357 у вагоні №62200951 (маса нетто 41500кг.).

У накладних вантажовідправником зазначено, що вугілля навантажено насипом. Вантаж розміщено й закріплено згідно з п.1-4 гл.14 Додатка 3 до СМГС. Вантаж марковано поздовжньою полосою уздовж вагону, вапном.

На станції відправлення вантаж був прийнятий до перевезення без зауважень, іншого не доведено.

Відповідно до статті 24 Статуту залізниць України залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення.

Згідно з ст.52 Статуту залізниць України на станціях призначення залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу у разі, зокрема, прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами.

Так, на станціях Сартана і Чаплине Донецької залізниці було здійснено комісійне переважування вагонів: №№62200951, 52371762, за результатами якого складені комерційні акти №№484809/100, 454201/2/102 від 18.03.2018р., відповідно до яких встановлені наступні обставини:

Комерційним актом №484809/100 від 18.03.2018р., що складений на підставі акту загальної форми станції Волноваха №10782 від 17.03.2018р. засвідчено, що у вагоні №62200951 у документі значиться: нетто 41500кг, тара 23500кг, маса брутто відсутня, фактично при переважуванні виявилось: брутто 63700кг, нетто 40200кг, тара 23500кг, що менше, ніж у документі на 1300кг. Вагон зважувався двічі, результат не змінився. Навантаження у вагоні навалом, вище бортів 40-50см, вантаж маркований двома повздовжніми полосами по довжині вагону, вапном. Над 1-7 люками праворуч, по ходу потягу виїмка довжиною 1200см., шириною 100см, глибина 40см, у місці виїмки маркування порушено. Вагон бездверний, люка зачинені. Технічно справний. Течі вантажу немає. З моменту прибуття і до комерційного переважування вагон знаходився під охороною служби безпеки к-та Азовсталь і ком. Агентів ст.Сартана з повідомленням на ст.Маріуполь ВОХР і поліцію.

Комерційним актом №484201/2/102 від 18.03.2018р., що складений на підставі акту загальної форми станції Чаплине №1308 від 18.03.2018р. засвідчено, що у вагоні №52371762 у документі значиться: нетто 46650кг, тара 24000кг, маса брутто відсутня, фактично при переважуванні виявилось: брутто 59200кг, нетто 35200кг, тара 24000кг, що менше, ніж у документі на 11450кг. Виявлено: виїмка над 5, 6, 7 люками довжиною 4,5м, на ширину вагону, глибиною до підлоги вагону. Навантаження шапкою, висота шапки 20-30см, маркування двома повздовжніми смугами вапном. В місці виїмки маркування відсутнє. Вагон бездверний, люка зачинені. Вагон технічно справний. Течі вантажу немає. Вантаж, якого бракує в вагоні вміститися міг.

Обґрунтовуючи свої вимоги вказаними комерційними актами, позивач вважає, що відповідач своїх зобов`язань за договором перевезення належним чином не виконав, збереження ввіреного йому вантажу не забезпечив. Вказані обставини стали підставою для звернення з даним позовом.

Оцінюючи подані докази та позицію сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із ст.2 ст.73 ГПК України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

З огляду на вимоги ч.ч.1, 3 ст.74 ст.73 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.73 ГПК України).

Відповідно до ст.86 Кодексу, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення; загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч.1 ст.909 Цивільного кодексу України за договором перевезення перевізник зобов`язаний доставити довірений йому відправником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язаний сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Укладення договору перевезення вантажу відповідно до ч.3 ст.909 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.307 Господарського кодексу України підтверджується складанням транспортної накладної.

Стаття 6 Статуту залізниць України визначає, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до Статуту та правил і наданий залізниці разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажів, яка укладається між відправником і залізницею. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезень до станції призначення.

Статтею 12 Закону України Про залізничний транспорт та ст.110 Статуту залізниць України передбачено, що залізниці забезпечують

Отже, за накладними №№48804082, 48780357 залізниця прийняла у ПРАТ Авдіївський коксохімічний завод (вантажовідправник) вантаж для перевезення і зобов`язалася доставити його на станцію призначення - Сартана Донецької залізниці ПРАТ Металургійний комбінат Азовсталь.

У графі 26 накладної вказано, що маса вантажу визначена відправником на вагонних вагах. На станції відправлення вантаж прийнятий до перевезення працівниками залізниці без зауважень.

Згідно з ч.5 ст.307 Господарського кодексу України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 110 Статуту залізниць України передбачає, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу з часу його прийняття до перевезення і до моменту видачі одержувачу.

Оскільки спірні вагони прийняті залізницею для перевезення без зауважень до вантажовідправника, відповідальність за збереження вантажу з часу його прийняття до перевезення і до моменту видачі вантажоотримувачу, в силу п.110 Статуту залізниць України, покладається на залізницю, тобто на відповідача.

Статтею 23 Закону Про залізничний транспорт передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених Статутом залізниць України. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що за незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин. Аналогічний припис міститься у ст.113 Статуту, ч.2 ст.924 Цивільного Кодексу України.

Згідно ст.26 Закону України Про залізничний транспорт обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.

Відповідно до ст.129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин, зокрема, невідповідності маси вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах.

Так, невідповідність фактичної маси вантажу з масою вантажу, яка зазначена відправником у спірних накладних, засвідчено комерційними актами №№484809/100, 454201/2/102 від 18.03.2018р.

Суд приймає до уваги встановлені комерційними актами сліди доступу до вантажу, виїмки над люками у спірних вагонах, порушення маркування, ознаки втрати вантажу під час перевезення. Відповідно до ст. 111 Статуту залізниць України залізниця звільняється від відповідальності за втрату, нестачу вантажу у разі коли вантаж прибув у непошкодженому вагоні і якщо немає ознак втрати вантажу під час перевезення. Відповідач не довів суду, що недостача вантажу відбулася не з вини залізниці.

Відповідно до п.10 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. №644, комерційний акт підписує начальник станції (його заступник), начальник вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) і працівник станції, який особисто здійснював перевірку, а також одержувач, якщо він брав участь у перевірці. Крім того, у разі необхідності, до перевірки вантажу і підписання акта можуть бути залучені також інші працівники залізниці.

Таким чином, комерційний акт повинні підписати три працівники залізниці. Однак, зазначена норма не виключає можливості залучення до складення комерційного акта й інших працівників залізниці.

Така правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 01.06.2018р. у справі №910/3930/17 та від 18.06.2018р. у справі №910/11397/17.

Спірні комерційні акти підписані наступними особами: комерційний акт №484809/100 від 18.03.2018р. начальником станції Шелеховим А.Ю., ком. агентом Нестеренко І.Н., агент ком. Кулишовою Т.В. та пров. інженером Гончаровою И.Л.; комерційний акт №454201/2/102 від 18.03.2018р. - начальником станції Міщенко В.В., ПР ПВ Селівановою В.В., ПР ПВ Помазан К.Г.

В світлі приписів ст.73 та ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України, в матеріалах справи відсутні докази того, що особи, за підписами яких складені наявні в матеріалах справи комерційні акти, не були призначені відповідальними особами, які мають право підпису комерційних актів ГУ-22 по станції Сартана та станції Чаплине.

Суд звертає увагу на те, що відповідач у відзиві не спростував наявність повноважень у вказаних у комерційних актах осіб на їх підписання.

При цьому суд відзначає, що комерційні акти не містять підпису начальника вантажного району, оскільки відповідно до змісту розділу Д актів по станціях Сартана та Чаплине Донецької залізниці така посада у штатному розписі на дату складання актів була відсутня.

Згідно з п. 9 Правил складання актів особи, які склали або підписали комерційний акт або акт загальної форми, що містить дані, які не відповідають дійсності, несуть встановлену законом відповідальність. Як вже встановлено судом, наявні в матеріалах справи комерційні акти в тому числі підписані заступником начальником станції, отже своїм підписом вказана посадова особа підтвердила викладені у ньому обставини.

Таким чином, наявні в матеріалах справи комерційні акти за своєю формою та змістом відповідають вимогам Статуту залізниць України та Правил складання актів, з огляду на що вказані акти є належними доказами на підтвердження факту незбереження вантажу під час його перевезення.

Відповідно до ст. 114 Статуту залізниць України, Залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме: за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі.

Частиною 1 статті 115 Статуту залізниць України передбачено, що вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Посилаючись на акти прийому-передачі №91929051 від 16.03.2018р. та №91935459 від 17.03.2018р. між ПрАТ АКХЗ та ПрАТ Металургійний комбінат Азовсталь та рахунки-фактури №91929051 від 16.03.2018р., №91935459 від 17.03.2018р., позивач у позові здійснив розрахунок позовних вимог виходячи з вартості однієї тони коксу доменного у вагоні №62200951 - 10330,70грн. з ПДВ, у вагоні №52371762 - 10220,07грн. з ПДВ.

Акти прийому-передачі №91929051 від 16.03.2018р. та №91935459 від 17.03.2018р. між ПрАТ Авдіївський коксохімічний завод та ПрАТ Металургійний комбінат Азовсталь підписаний сторонами та скріплений печатками підприємств; рахунки-фактури №91929051 від 16.03.2018р., №91935459 від 17.03.2018р. містять підписи головного бухгалтера та начальника відділу збуту та скріплений печаткою вантажовідправника.

В силу викладених вище положень суд приймає вказані документи як належні докази у підтвердження розміру вартості втраченого вантажу.

Позивачем здійснено оплату за рахункам-фактурами №91929051 від 16.03.2018р. та №91935459 від 17.03.2018р. за поставлений кокс доменний, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками.

Таким чином, посилання відповідача на недоведеність вартості спірного вантажу та його оплати спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч.2 ст.114 Статуту залізниць України недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Норми природної втрати та граничного розходження у визначені маси нетто встановлені п.27 Правил видачі вантажу, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000р., зареєстрованих в Міністерстві юстиції 24.11.2000р. №862/5083, у яких закріплено, що при видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить: 2% маси, зазначеної в перевізних документах, що відноситься до вантажів рідких або зданих до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані.

Згідно матеріалів справи, у спірних накладних у графі найменування вантажу зазначено, що вантаж у вологому стані. Відповідно до з наведеного у позові розрахунку, вартість недостачі розрахована позивачем з урахуванням норми природної втрати маси вантажу з застосуванням 2% маси, зазначеної в перевізних документах.

Суд, перевіривши розрахунок позовних вимог встановив, що заявлені позивачем до стягнення вимоги у розмірі 112339,89грн. не перевищують обгрунтованої до стягнення суми збитків у вигляді недостачі вантажу.

За таких обставин, з урахуванням даних, зазначених в комерційних актах, своїх зобов`язань за договором перевезення відповідач не виконав належним чином, оскільки не забезпечив збереження довіреного йому вантажу. Факт недостачі вантажу підтверджений матеріалами справи, у зв`язку з чим суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у розмірі 112339,89грн.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було подано заяву від 26.03.2019р. про застосування позовної давності. В цій частині відповідач мотивує свою позицію тим, що позивач не звертався до перевізника з претензією з підстав, зазначених у позовній заяві, а отже вважає, що відповідно до ч.5 ст.315 Господарського кодексу України строк на звернення з позовом сплинув через шість місяців з дня видачі вантажу. Свою позицію відповідач також обгрунтовує постановою Верховного суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.04.2018р. у справі №905/3245/16.

За змістом позову, посилаючись на ч.2, 4 ст.315 Господарського кодексу України та п.4.7.1 Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №10, позивач вважає, що граничний строк звернення до суду з позовом не сплинув на час подання позову.

Розглядаючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до заявленої у позові вимоги, суд виходив з наступного.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 258 цього ж Кодексу для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Положеннями статті 257 вказаного Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а статті 258 - до окремих вимог встановлено позовну давність в один рік. При цьому приписами статті 258 частини 1 цього Кодексу визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 3 статті 925 Цивільного кодексу України, яка є загальною нормою, визначено, що до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

При цьому приписами статті 258 частини 1 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Предметом даного спору є стягнення вартості недостачі вантажу.

Що стосується перевезення вантажів залізницею, то відповідно до ст.136 Статуту залізниць, позови до залізниць можуть бути пред`явлені у шестимісячний термін, що обчислюється відповідно до вимог статті 134 цього Статуту, яким передбачено також і 6-місячний строк для пред`явлення претензії, з визначенням певних умов, обставин, підстав та строку його обчислення.

За приписами ст. 134 Статуту залізниць, претензії до залізниць можуть бути заявлені протягом шести місяців. Зокрема, згідно з п. «а» частини другої цієї статті, зазначені терміни обчислюються з дня видачі вантажу, багажу або вантажобагажу - для претензій про відшкодування за псування, пошкодження або недостачу вантажу, багажу та вантажобагажу.

Частиною 5 статті 307 ГК України, яка кореспондується із частиною 4 статті 909, статтею 920 ЦК України, встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів за цими перевезеннями визначаються транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Отже, пункти 134, 136 Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які регулюють питання перебігу строку позовної давності за позовами про відшкодування збитків внаслідок недостачі вантажобагажу. Статут залізниць України затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 і останні зміни в нього вносилися постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2002 №1973.

Разом з цим, згідно зі ст.315 Господарського кодексу України до пред`явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред`явлення йому претензії. Претензії можуть пред`являтися протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п`яти днів. Перевізник розглядає заявлену претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців, а щодо претензії з перевезення у прямому змішаному сполученні - протягом шести місяців. Претензії щодо сплати штрафу або премії розглядаються протягом сорока п`яти днів. Якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у частині третій цієї статті, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді.

Суд відзначає, що Господарський кодекс України, прийнятий Верховною Радою України 16.01.2003 за №436-IV і набрав чинності з 01.01.2004, та стаття 315 якого передбачено певні особливості обчислення строків позовної давності за договором перевезення, є спеціальним законом, який повинен застосовуватися до правовідносин сторін переважно щодо норм права, як такий, що прийнятий пізніше та містить порядок обчислення строків позовної давності.

Відтак, положення пунктів 134, 136 Статуту залізниць України слід застосовувати у системному зв`язку з положенням статті 315 ГК України таким чином, що строк позовної давності починає свій перебіг з дня одержання відповіді на претензію позивача або з дня закінчення строку, встановленого частиною 3 статті 315 ГК України для відповіді на претензію. Враховуючи, що дотримання претензійного порядку не є обов`язковим, то у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності в розумінні цієї норми ГК України слід виходити з того, що такий перебіг починається після закінчення строку пред`явлення претензії і строку її розгляду (ч.ч.2, 3 ст.315 ГК України) незалежно від того, чи пред`являлася відповідна претензія до перевізника.

Така позиція викладена у п. 4.7 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України №10 від 29.05.2013 року Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів.

Таким чином суд дійшов висновку, що звернення з позовом до залізниці упродовж 6 місяців після спливу 6-місячного строку, передбаченого для пред`явлення претензії, та 3-місячного строку, передбаченого для надання відповіді на претензію узгоджується з положеннями статті 315 Господарського кодексу України.

Судом встановлена відсутність відомостей щодо звернення позивача до відповідача з претензією про відшкодування вартості нестачі спірного вантажу, що у даному випадку не впливає на порядок обчислення позовної давності, оскільки визначений законом строк, в межах якого особа має право звернутися з позовом до суду, не може поглинатися строком на реалізацію права на досудове врегулювання спору.

Комерційні акти №№484809/100, 454201/2/102, на підставі яких заявлено позов у даній справі, складені 18.03.2018р., а позов Приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь надіслано до господарського суду Донецької області за допомогою підприємства зв`язку 07.03.2019р., що підтверджується відбитком календарного штемпелю ПАТ «Укрпошта» на поштовому конверті, тобто без пропуску позовної давності, тому доводи відповідача, що викладені у заява б/н від 26.03.2019р. про застосування позовної давності відхиляються судом як безпідставні.

Посилання відповідача у заяві від 26.03.2019р. про застосування позовної давності на постанову Верховного Суду від 24.04.2018 у справі №905/3245/16 суд відхиляє, з огляду на те що у даній постанові Верховний Суд застосував до спірних правовідносин норму ч.5 ст.315 ГК України, якою визначено шестимісячний строк позовної давності для пред`явлення позовів перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів, що випливають з перевезення, у даному ж випадку, позов пред`явлено вантажоодержувачем до перевізника, що виключає застосування наведеної норми до правовідносин у даній справі.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача повністю.

Керуючись статтями 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 236-238, 247, 252, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р I Ш И В:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь до Публічного акціонерного товариства Українська залізниця в особі регіональної філії Донецька залізниця Акціонерного товариства Українська залізниця про стягнення збитків у вигляді недостачі вантажу у розмірі 112339,89грн. задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства Українська залізниця (03680, м.Київ, вул.Тверська, 5; ) в особі регіональної філії Донецька залізниця (84400, Донецька область, м.Лиман, вул.Привокзальна, буд.22; ) на користь Приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь (87500, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Лепорського, буд.1; ) суму збитків у розмірі 112339,89грн., а також витрати на сплату судового збору в розмірі 1921грн.00коп.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ у встановленому порядку.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 14.05.2019р.

Суддя Ю.В. Макарова