ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року Справа № 903/522/17

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Гудак А.В. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Саган І.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився,

від відповідача 1: не з`явився,

від відповідача 2: Ковальчук О.В.

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" на ухвалу господарського суду Волинської області, постановлену 21.02.2019 суддею Войціховським В.А. у м.Луцьку, повний текст складено 26.02.2019 у справі № 903/522/17

за позовом Приватне акціонерне товариство "Волинське обласне підприємство автобусних станцій"

до Луцької міської ради

до Головного управління Держгеокадастру у Волинській обалсті

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - фізична особа-підприємець Герун Юрій Євгенійович

про визнання недійсним договору оренди землі від 10.02.2005р. та скасування запису №289 в книзі записів державної реєстрації договорів

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 21.02.2019 року у справі № 903/522/17 в задоволенні заяви ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Волинської області від 04.12.2017 року у справі № 903/522/17 відмовлено. Рішення Господарського суду Волинської області від 04.12.2017 року у справі № 903/522/17 залишено в силі.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення заяви позивача про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Волинської області від 04.12.2017 у справі № 903/522/17.

В обгрунтування скарги зазначає про помилковість висновків суду щодо того, що рішення суду, про перегляд якого просить заявник, містить лише прийняття до уваги висновків суду у постанові РАГС від 12.02.2018 року, а не встановлені факти. Здійснюючи апеляційний перегляд судового рішення у справі № 903/522/17 суд апеляційної інстанції врахував, що факт державної реєстрації договору оренди від 10.02.2005 року підтверджено у постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 у справі № 903/523/17, а тому вважав, що такі обставини є встановленими і не повинні доказуватись у даній справі. Відтак скасування постановою Верховного Суду від 11.12.2018 року судового рішення у справі № 903/523/17 має безпосередній вплив на результати прийнятого рішення у справі № 903/522/17.

Від відповідача 2 на адресу суду надійшов письмовий відзив, відповідно до якого ГУ Держгеокадастру у Волинській області просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Волинської області від 04.12.2017 року у справі № 903/522/17 залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача 2 вимоги апеляційної заперечила з підстав, викладених у надісланому на адресу суду відзиві, просила рішення Господарського суду Волинської області від 04.12.2017 року у справі № 903/522/17 залишити без змін.

Скаржник, відповідач 1 та третя особа на стороні відповідача явку представників в судове засідання не забезпечили, про дату та час судового засідання були належним чином повідомлені.

Зважаючи на те, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду та явка представників обов`язковою не визнавалась, судова колегія дійшла висновку про відсутність перешкод для розгляду апеляційної скарги.

В силу ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги. При цьому, апеляційний суд встановив наступні обставини та керувався такими мотивами.

Судом першої інстанції вірно відзначено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Господарського суду Волинської області від 04.12.2017 року у справі № 903/522/17, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 05.03.2018 року, було відмовлено в позові ПАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" до Луцької міської ради, ГУ Держгеокадастру у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ФОП Герун Ю.Є. про визнання недійсним договору оренди землі від 10.02.2005 року та скасування запису № 289 в книзі записів державної реєстрації договорів.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вказаного позову, зазначив, що визнання договору оренди недійсним є неможливим, оскільки предмет спору припинив існування. Судом першої інстанції взято до уваги обставини припинення договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 220650030, що передавалась для обслуговування автостанції по вул . Конякіна, 39 в м. Луцьку, в частині 472 кв.м. на користь підприємця Геруна Ю.Є., на яких розміщене належне йому нерухоме майно, встановлені судами у справі № 903/182/17. Разом з цим, судом було також встановлено факт користування позивачем даною земельною ділянкою на умовах оренди та вказано, що позивачем не доведено порушення його прав як постійного землекористувача згідно договору оренди земельної ділянки від 10.02.2005 року за № 289 з тих підстав, що державний акт на право постійного користування земельною ділянкою по вул. Конякіна, 39 в м. Луцьку не видавався ні ВАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799" на час укладення оспорюваного договору оренди для обслуговування автостанції, ні ПрАТ "ВОПАС" на момент припинення дії такого договору.

Суд апеляційної інстанції, в свою чергу, переглядаючи вказане рішення у даній справі в апеляційному порядку, зазначив про те, що постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 03.10.2017 року у справі № 903/178/17 за позовом ПрАТ "ВОПАС" до Луцької міської ради за участю третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - підприємець Герун Ю.Є. та підприємець Ляшенко В.В., про визнання договору оренди поновленим, встановлено, що як вбачається з Книги № 3 реєстрації договорів оренди землі юридичних та фізичних осіб на території Луцької міської ради Волинської області (з реєстраційного номера 103-334) за 2003 - 2005 рр., договір для обслуговування автостанції з кадастровим номером земельної ділянки 220650030 зареєстрований у державному реєстрі 10.02.2005 року, реєстраційний номер 289, у той час як ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" просило визнати поновленим договір оренди землі від 15.02.2005 року, відтак, суд встановивши факт відсутності державної реєстрації договору від 15.02.2005 року відмовив у поновленні договору оренди від 15.02.2005 року. До аналогічних висновків, за наслідками огляду оригіналів договорів оренди від 10.02.2005 року, від 15.02.2005 року та оригіналу Книги реєстрації, про реєстрацію в державному реєстрі саме договору від 10.02.2005 року за реєстраційним номером 289, дійшов і Рівненський апеляційний господарський суду у постанові від 24.10.2017 року у справі № 903/182/17 за позовом ПАТ "Вопас" до Луцької міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ГУ Держгеокадастру у Волинській області, підприємець Герун Ю.Є. та підприємець Ляшенко В.В., про повернення земельної ділянки. Факт державної реєстрації договору оренди від 10.02.2005 року також підтверджено у постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 року у справі № 903/523/17 за позовом ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" до Державного кадастрового реєстратора Головного управління Держгеокадастру у Волинській області Данильчука А.В., ГУ Держгеокадастру у Волинській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: фізичної особи - підприємця Геруна Ю.Є., Луцької міської ради про визнання недійсною державної реєстрації земельних ділянок, скасування записів про державну реєстрацію земельних ділянок, поновлення записів про земельну ділянку.

З огляду на викладене, суд засвідчив про те, що обставини державної реєстрації договору оренди від 10.02.2005 року № 289 є встановленими, а відтак, не повинні доказуватися в даній справі.

Крім того, апеляційним судом також було зазначено про те, що примірник договору, який знаходиться у позивача та датований 15.02.2005 року та примірник договору, що наявний у Луцькій міській раді та Управлінні Держгеокадастру у Волинській області, не відрізняються істотними умовами. В усіх трьох примірниках зазначено один і той же об`єкт (площа земельної ділянки, її кадастровий номер, адреса), однакову орендну плату із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, строк дії договору оренди тощо. Запис у книзі записів державної реєстрації від 10.02.2005 року також містить № 289, такі ж самі відомості про сторін.

Суд апеляційної інстанції констатував, що спірний договір містить ваду, а саме: вказаний в примірнику договору номер його державної реєстрації № 278 не відповідає реєстраційному номеру договору, вказаному в Книзі записів державної реєстрації (№ 289). При цьому, враховуючи однаковий зміст умов правочину (від 15.02.2005 року та від 10.02.2005 року), суд прийшов до висновку, що дана вада не є особливістю форми правочину, а тому, при наявності всіх істотних умов, які визначені законодавством для даного виду договорів, помилкове зазначення реєстраційного номеру у тексті договору, не може слугувати підставою для визнання його недійсним. Факт наявності двох примірників договорів з різними датами та однаковим змістом, не спростовує обставини укладення такого договору.

Суд також вказав про те, що станом на час укладення договору оренди діяла ч. 2 ст. 125 Земельного Кодексу України, яка визначала, що право на земельну ділянку виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Статтею 18 Закону України "Про оренду землі" (в редакції за станом на лютий 2005 року) визначено, що договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації, а відтак, твердження позивача про те, що між останнім та міською радою правовідносини оренди регулювалися договором від 15.02.2005 року, в той час, коли датою реєстрації договору визначено 10.02.2005 року, суд вважав безпідставними, оскільки реєстрація не могла передувати укладенню договору.

Апеляційний господарський суд засвідчив, що доказом наявності орендних правовідносин між сторонами, є виконання позивачем обов`язків щодо сплати орендної плати та вчинення інших дій, які виникають з правовідносин оренди. Разом з цим, суд критично оцінив твердження заявника про те, що оплата проводилася за правочином від 15.02.2005 року, оскільки дана угода не набрала чинності за відсутності доказів її реєстрації (що встановлено рішенням у справі № 903/178/17 ).

Також матеріалами справи спростовані твердження позивача щодо відсутності рішення органу місцевого самоврядування на передання земельної ділянки в оренду, оскільки копія такого рішення наявна в матеріалах справи, а саме Рішення Луцької міської ради від 28.12.2004 року за № 21/15.3 "Про надання земельної ділянки на умовах оренди ВАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799" для обслуговування автостанції на вул. Конякіна, 39". Цим же Рішенням зобов`язано ВАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799" в місячний термін укласти з міською радою договір оренди земельної ділянки, зареєструвати земельну ділянку та права на неї у Центрі державного земельного кадастру.

Судом апеляційної інстанції також не прийняті до уваги доводи позивача стосовно відсутності проекту відведення земельної ділянки, оскільки проект відведення земельної ділянки, що міститься в справі виготовлявся для акта на право постійного користування земельною ділянкою, у зв`язку з наступним. У відповідності до п. 2 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого Постановою КМУ від 26.05.2004р. № 677 (що діяв на час спірних правовідносин), який визначає механізм розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, проект відведення земельної ділянки розробляється у разі: зміни цільового призначення земельної ділянки відповідно до закону; надання, передачі земельної ділянки, вилучення (викупу), відчуження земельної ділянки (її частини), межі якої не встановлено в натурі (на місцевості). Отже, однією з підстав для виготовлення проекту відведення є рішення про надання земельної ділянки у власність, постійне користування, оренду. Проект, долучений до матеріалів справи, виготовлявся для обслуговування автобусної станції у м. Луцьку, вул. Конякіна, 39, що і є метою оренди земельної ділянки, визначеною в договорі, а тому аргументи сторони щодо відсутності проекту відведення при укладенні договору не є беззаперечними. Крім того, об`єктом цивільних прав може бути виключно сформована земельна ділянка. Ст. 79-1 ЗК України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні її площі, меж та внесення інформації про неї до ДЗК. З умов договору вбачається, що даній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 220650030 (який є однаковий у всіх примірниках договору), що свідчить про визначення її меж, яке було б неможливим без проекту відведення.

Разом з цим, апеляційним судом також взято до уваги висновок суду, а не встановлений факт, викладений у постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 року у справі № 903/523/17 щодо чинності спірного договору оренди. Зокрема, суд, керуючись положеннями ст. 33 Закону України "Про оренду землі", зазначив, що матеріали справи не містять заперечення Луцької міської ради щодо поновлення даного договору, позивач до цього часу користується земельною ділянкою 2, 6225 га та сплачує орендну плату, отже чинним з моменту укладення та до цього часу слід вважати договір від 10.02.2005 року і відповідно позивач не втратив право оренди. Відтак, апеляційний суд не погодився із висновком суду в частині відмови у позові з підстави припинення дії договору від 10.02.2005 року № 289 і зазначив, що визнання недійсним договору оренди визначає його недійсність з моменту укладення, та припиняє такі правовідносини на майбутнє, а відтак, висновок суду про те, що оспорюваний договір оренди може бути визнано недійсним лише на майбутнє, а оскільки договір припинено 10.02.2015 року і його не існувало на момент пред`явлення позову до суду, а тому в позові слід відмовити, є помилковим.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що висновок щодо припинення договору від 10.02.2005 року здійснено судом першої інстанції без належного дослідження доказів такого припинення, зокрема судом не досліджувалися чи вчинялися дії сторонами договору після 10.02.2015 року в порядку ст. 33 Закону України "Про оренду землі", при цьому, вказав, що вказані обставини не входять до предмету дослідження у даній справі (щодо визнання недійсним правочину з підстав, визначених позивачем).

Обґрунтовуючи як заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, так і подану апеляційну скаргу на ухвалу місцевого господарського суду від 21.02.2019 року, ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" посилається на скасування постановою Верховного Суду від 11.12.2018 року у справі № 903/523/17 постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 року та рішення Господарського суду Волинської області від 14.12.2017 року в частині позовних вимог до ГУ Держгеокадастру у Волинській області та передання справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. Скаржник вважає, що вказана постанова Верховного Суду від 11.12.2018 року у справі № 903/523/17 являється нововиявленою обставиною, у відповідності до якої підлягає перегляду судове рішення від 04.12.2017 року у справі № 903/522/17, оскільки залишаючи без змін вказане рішення, Рівненський апеляційний господарський суд в постанові від 05.03.2018 року здійснив посилання на факти, засвідчені в постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 року у справі № 903/523/18, яка в подальшому і була скасована Верховним Судом.

Колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду повністю погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог Господарський суд Волинської області у своєму рішенні від 04.12.2017 року взагалі не здійснював (і не міг здійснити) посилання на факти, встановлені в постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 року у справі № 903/523/18, яка в подальшому і була скасована Верховним Судом в частині вимог до ГУ Держгеокадастру у Волинській області, а Рівненський апеляційний господарський суд у своїй постанові від 05.03.2018 року, залишаючи без змін рішення Господарського суду Волинської області від 04.12.2017 року про відмову в задоволенні позовних вимог, здійснював посилання на факти встановлені в постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 року у справі № 903/523/18 лише в сукупності з фактами встановленими судовими рішеннями у інших справах (№ 903/182/17, № 903/178/17). Тобто, постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 року у справі № 903/523/17 не була покладена в основу прийнятого судового рішення у справі № 903/522/17 та не слугувала вирішальним доказом, який призвів до прийняття рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у справі № 903/522/17 та постанови суду апеляційної інстанції від 05.03.2018 року, якою було залишено дане рішення від 04.12.2017 року без змін.

Судова колегія, переглянувши в апеляційному порядку оскаржувану ухвалу Господарського суду Волинської області від 21.02.2019 року у даній справі, дійшла висновку про те, що суд першої інстанції законно та обґрунтовано відмовив в задоволенні заяви ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Волинської області від 04.12.2017 року у справі № 903/522/17, оскільки ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" в розумінні ст. 320 ГПК України не обґрунтовано та не наведено мотивів за яких постанова Верховного Суду від 11.12.2018 року у справі № 903/523/17 є вирішальним доказом, який би міг призвести до ухвалення іншого рішення суду у справі № 903/522/17.

Зазначені в апеляційній скарзі доводи ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" викладені в довільному трактуванні норм чинного законодавства та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та встановленими судами обставинами, а відтак, не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 129, 270, 271, 275, 276, 281-284, 325 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Волинської області від 21 лютого 2019 року у справі №903/522/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Справу №903/522/17 повернути господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складено 20.05.2019 року.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Василишин А.Р.