Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2019 р. м. Житомир Справа № 906/1127/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

секретар судового засідання: Голюк Л.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Сечін Р.С., довіреність № р-5-22/15 від 08.01.2019,

від відповідача: Кухар О.І., довіреність № 02-27/35 від 08.01.2019,

від третьої особи: не прибув.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Житомирської обласної ради

до Виконавчого комітету Бердичівської міської ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Департаменту праці, соціальної і сімейної політики Житомирської обласної державної адміністрації

про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 05.03.2003 №140, свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 17.03.2003 САА № 700318, від 17.03.2003 САА №700319

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 05.03.2003 №140; визнання протиправним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.03.2003 САА №700318, видане Виконавчим комітетом Бердичівської міської ради: визнання протиправним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.03.2003 САА №700319, видане Виконавчим комітетом Бердичівської міської ради.

Ухвалою. Господарського суду Житомирської області від 19.12.2018 позовну заяву залишено без руху; Житомирській обласній раді визначено строк (протягом 10 днів з дня вручення ухвали суду) для усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивач усунув недоліки.

Згідно розпорядження керівника апарату Господарського суду Житомирської області №4/2019 від 02.01.2019 у зв`язку з перебуванням судді Соловей Л.А. у відпустці здійснено повторний автоматизований розподіл справи №906/1127/18 та розподілено зазначену справу судді Кудряшовій Ю.В.

Господарським судом ухвалою від 08.01.2019 (суддя Кудряшова Ю.В.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Департамент праці, соціальної і сімейної політики Житомирської обласної державної адміністрації; призначено судове засідання.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, зазначав, що оспорювань рішення було прийняте на підставі діючого на той час законодавства, тому просив відмовити в задоволенні позову.

Третя особа не скористалася своїм правом на участь в судовому засіданні: повноважного представника в судові засідання не направляв, про причини неявки суд не повідомляв, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення адресату поштового відправлення.

Також в матеріалах справи мітяться пояснення Департаменту праці, соціальної і сімейної політики Житомирської обласної державної адміністрації (а.с.68-70), відповідно до яких третя особа вважає, що на момент прийняття рішення Виконавчим комітетом Бердичівської міської ради від 05.03.2003 №140 та видачі свідоцтв про право власності на нерухоме майно САА №700318 та САА №700319 від 17.03.2003 діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5. Оформлення права власності на нерухоме майно, на думку третьої особи, проведено з дотримання вищезгаданого Тимчасового положення, тому позовні вимоги є безпідставними.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням виконавчого комітету Житомирської обласної Ради народних депутатів від 22.02.1992 № 30 "Про розмежування майна комунальної власності між власністю обласної Ради і власністю районних та міських міст обласного підпорядкування Рад народних депутатів", затвердженим рішенням обласної Ради народних депутатів від 18.03.1992, Бердичівський будинок інтернат для престарілих і інвалідів, м. Бердичів було віднесено до переліку майна комунальної власності обласної Ради народних депутатів (додаток №1, пункт 2 "Охорона здоров`я і соціальне забезпечення", підпункт 2.46 - а.с. 34 зворот).

Разом з тим, рішенням виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 05.03.2003 № 140 вирішено оформити право власності юридичній особі згідно з додатком.

Додатком до оскаржуваного рішення визначено власником об`єктів нерухомого майна за адресами Житомирська обл., м. Бердичів, пров. Перемоги, 4 та Житомирська обл., м. Бердичів, вул. Зелена, 30 - Управління соціального захисту населення облдержадміністрації.

В послідуючому, на підставі вищезгаданого рішення було видано правовстановлюючі документи - свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.03.2003 САА №700318, від 17.03.2003 САА №700319 та проведено їх державну реєстрацію Комунальним підприємством «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради.

Як з`ясовано позивачем в послідуючому, рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 05.03.2003 № 140 було прийнято на підставі рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради депутатів трудящих Житомирської області від 13.11.1975 №680, довідок про залишкову балансову вартість будівель, виданих Бердичівським будинком-інтернатом ветеранів праці та рішення Бердичівської міської ради від 24.09.2001 №604, яким вирішено лише передати в оперативне управління Бердичівського будинку-інтернату ветеранів праці майно за адресою Житомирська обл., м. Бердичів, вул. Зелена, 30.

В подальшому, рішенням Житомирської обласної ради від 10.01.2008 №423 «Про внесення змін та затвердження Положень про заклади соціального захисту населення, що перебувають у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області» було змінено найменування Бердичівського будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів Житомирської обласної ради на геріатричний пансіонат Житомирської обласної ради.

Листом комунального підприємства «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 04.06.2018 №255 (а.с. 32) обласній раді було надано інформацію про факт реєстрації права власності на нерухоме майно за адресами Житомирська обл., м. Бердичів, пров. Перемоги, 4 та Житомирська обл., м. Бердичів, вул. Зелена, 30 за Управлінням соціального захисту облдержадміністрації.

Позивач, в свою чергу вважає, що нерухоме майно за адресами Житомирська обл., м. Бердичів, пров. Перемоги, 4 та вул. Зелена, 30 перебувало на балансі Бердичівського будинку інтернату для престарілих та інвалідів станом на 18.03.1992, а тому, на нього розповсюджує свою дію рішення виконавчого комітету Житомирської обласної Ради народних депутатів від 22.02.1992 № 30 "Про розмежування майна комунальної власності між власністю обласної Ради і власністю районних та міських міст обласного підпорядкування Рад народних депутатів".

Отже, Бердичівський будинок інтернат для престарілих і інвалідів (станом на сьогоднішній день - Бердичівський геріатричний пансіонат Житомирської обласної ради) разом з майном, що перебувало на його балансі були передані у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Житомирської області.

Оспорювані рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 05.03.2003 №140 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.03.2003 САА № 700318, від 17.03.2003 САА №700319 вважає порушенням прав Житомирської обласної ради.

В ході розгляду справи ухвалою Господарського суду Житомирської області від 12.02.2019 витребувано у Комунального підприємства «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради (далі - Бердичівське БТІ) матеріали інвентаризаційних справ на об`єкти нерухомого майна за адресами: м. Бердичів, вул. Зелена, 30 та м. Бердичів, пров. Перемоги, 4.

Так, згідно копії листа Бердичівського будинку-інтернату ветеранів праці від 04.03.2002 №92 та копії листа Бердичівського будинку інтернату для престарілих від 09.01.1981 №2 (а.с.109-110) підтверджено факт, що замовниками технічної інвентаризації зазначених вище об`єктів нерухомого майна виступали юридичні особи, відмінні від особи, яка визначена власником цих об`єктів.

Також копією договору на надання послуг на договірній основі від 21.03.2002 та копією протоколу погодження цін між виконавцем та замовником від 21.03.2002 (а.с. 111-112) підтверджено факт замовлення технічної інвентаризації та оформлення права власності Бердичівським будинком-інтернатом для ветеранів праці, а не Управлінням соціального захисту облдержадміністрації.

Разом з тим, оплату за проведення реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за адресами: м. Бердичів, вул. Зелена, 30 та м. Бердичів, пров. Перемоги, 4 здійснено Будинком-інтернатом для людей похилого віку та інвалідів, а не управлінням соціального захисту облдержадміністрації, однак реєстрація права власності проведена саме за останніми, Дані обставини підтверджуються копією квитанції б/н від 19.05.2003 на суму 25.50 грн., копією квитанції б/н від 19.05.2003 на суму 25.50 грн. (а.с. 113-114).

Відповідно до пункту 1.1 Статуту Бердичівського будинку-інтернату ветеранів праці (а.с. 115-122) Будинок-інтернат є державною комунальною установою, створеною на базі майна, що знаходиться у комунальній власності області управління майном здійснює обласна державна адміністрація через свої відповідні структурні підрозділи, а координацію діяльності будинку-інтернату - управління соціального захисту населення облдержадміністрації.

Пункт 4.2 Статуту встановлює, що будинок-інтернат має майно, яке є комунальною власністю області і належить йому на правах повного господарського відання.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принципи верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Звернення до господарського суду з позовною заявою є засобом захисту порушеного прав і охоронюваних законом інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

3гідно зі ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.

Згідно з ч. 1 ст. 59 цього Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території (ч. 1 ст. 73 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

За приписами ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Підставами для визнання акта незаконним (недійсним) є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта незаконним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Згідно з абзацами 2, 3 пункту 3.5 вказаного Рішення Конституційного Суду України, відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту інтересів, зокрема, є: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Інтерес може бути як охоронюваним законом, правоохоронюваним, законним, так і незаконним, тобто таким, що не захищається ні законом, ні правом, не повинен задовольнятися чи забезпечуватися ними, оскільки такий інтерес спрямований на ущемлення прав і свобод інших фізичних і юридичних осіб, обмежує захищені Конституцією та законами України інтереси суспільства, держави або не відповідає Конституції чи законам України, загальновизнаним принципам права.

У вказаному рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного Рішення Конституційного Суду України.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Надавши оцінку наданим сторонам доказам на підтвердження своїх доводів та заперечень щодо позову, кожному окремо та в своїй сукупності, суд з урахуванням встановлених обставин справи та характеру спірних правовідносин приходить до висновку про те, що нерухоме майно за адресами Житомирська обл., м. Бердичів, пров. Перемоги, 4 та Житомирська обл., м. Бердичів, вул. Зелена, 30 незаконно вибуло з володіння Житомирської обласної ради внаслідок прийняття виконкомом Бердичівської міської ради оспрюваного рішення та оформлення права власності за Управлінням соціального захисту населення облдержадміністрації.

Отже, рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 05.03.2003 №140 слід визнати протиправним та скасувати.

Оспорювані свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.03.2003 САА №700318 та №700319, видані виконавчим комітетом Бердичівської міської ради є протиправними, оскільки є похідними актами від рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 05.03.2003 №140.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач не подав до суду достатніх доказів на спростування позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 05.03.2003 №140.

3. Визнати протиправним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.03.2003 САА №700318, видане виконавчим комітетом Бердичівської міської ради.

4. Визнати протиправним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.03.2003 САА №700319, видане виконавчим комітетом Бердичівської міської ради

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 20.05.19

Суддя Кудряшова Ю.В.

Віддрукувати:

1 - в справу;

2 - позивачу (рек. з повід.)

3 - відповідачу (рек. з повід.)

4 - третій особі (рек. з повід.)