ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2019 р. Справа№ 910/1426/15-г

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Хрипуна О.О.

Агрикової О.В.

секретар судового засідання: Михайленко С.О.

за участю представників сторін:

від позивача 1: не з`явився

від позивача 2: Пантелеєнко Р.М. довіреність № 31-4/7 від 15.01.19

від позивача 3: Лімонтова В.С. довіреність № 988/1.01-13 від 13.12.18

від відповідача 1: Синюк Н.В. довіреність № 5-к від 10.01.19

від відповідача 2: Кондакова А.С., - директор

прокурор: Слабковська О.О., посвідчення №051060 від 02.10.18

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіа"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13 грудня 2016 року (повний текст складено 22.12.2016 р.)

у справі № 910/1426/15-г (суддя Мудрий С.М .)

за позовом Першого заступника прокурора Київської області,

в інтересах держави в особі:

1. Головне управління Держгеокадастру у Київській області,

2. Міністерства аграрної політики та продовольства України,

3. Державного підприємства "Науково-дослідний виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця",

до 1. Київської обласної державної адміністрації,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіа",

про визнання недійсним розпорядження та договору оренди земельної ділянки, -

в с т а н о в и в :

1.ІСТОРІЯ СПРАВИ:

1.1. короткий зміст позовних вимог

1.1.1. У лютому 2015 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням клопотання про виправлення помилок, поданого 10.03.2015) в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області (далі - ГУ Держземагентства у Київській області), Міністерства аграрної політики та продовольства України і Державного підприємства "Науково-дослідний виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" (далі - ДП "НДВА "Пуща-Водиця") до Київської обласної державної адміністрації (далі - Київська облдержадміністрація) і Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіа" (далі - ТОВ "Медіа") про визнання недійсним розпорядження Київської облдержадміністрації від 31.08.2004 № 551 "Про надання в оренду земельної ділянки" (далі - розпорядження від 31.08.2004) і визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 07.09.2004 (далі - договір від 07.09.2004), укладеного між відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оспорювані розпорядження і договір порушують права та інтереси позивачів, оскільки вилучення земельної ділянки у ДП "НДВА "Пуща-Водиця" та надання її у користування ТОВ "Медіа" здійснено із порушенням вимог земельного законодавства. Прокурор зазначив, що розпорядження від 31.08.2004 прийнято поза межами компетенції та є фактичним розпорядженням земельною ділянкою державного підприємства без належного погодження із землекористувачем та органом управління майном.

1.1.2. У запереченнях на позов Київська облдержадміністрація просила відмовити у його задоволенні, стверджуючи, в т.ч., що у позовній заяві прокурором не зазначено дати проведення перевірки, не надано доказів її проведення; позовну давність у цьому випадку пропущено.

1.2. короткий зміст рішення суду першої інстанції;

1.2.1. Справа господарськими судами розглядалася неодноразово.

1.2.2. За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 (IV, а.с. 208-217)., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2018, позов задоволено повністю. Визнано недійсним розпорядження Київської облдержадміністрації від 31.08.2004 № 551 "Про надання в оренду земельної ділянки". Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 07.09.2004 між Київською облдержадміністрацією і ТОВ "Медіа", посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Дудкіною Н. В., зареєстрований у реєстрі за № 1-2139. Стягнуто з Київської облдержадміністрації у дохід Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 218,00 грн. Стягнуто з ТОВ "Медіа" у дохід Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 218,00 грн. (т.VІ, а.с. 115-123).

1.2.3. Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2019 року скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2018 у справі № 910/1426/15-г, а справу передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду (т.VІ, а.с. 265-277).

1.3. короткий зміст вимог апеляційної скарги;

1.3.1. ТОВ "Медіа" звернулось з апеляційною скаргою від 29.12.2016 р. на рішення Господарського суду міста Києва від 13 грудня 2016 року у справі № 910/1426/15-г, в якій просить застосувати наслідки спливу строків позовної давності та скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13 грудня 2016 року у справі №910/1426/15-г, прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову Першого заступника прокурора Київської області відмовити повністю (т.VІ, а.с.225-236).

2. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ:

2.1. Розподіл справи

2.1.1. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 березня 2019 року, апеляційна скарга ТОВ "Медіа" на рішення Господарського суду міста Києва від 13 грудня 2016 року у судовій справі №910/1426/15-г передана на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Чорногуз М.Г., судді - Агрикова О.В., Хрипун О.О.

2.1.2. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі № 910/1426/15-г за апеляційною скаргою ТОВ "Медіа" на рішення Господарського суду міста Києва від 13 грудня 2016 року. Справу № 910/1426/15-г призначено до розгляду на 23 квітня 2019 року.

2.1.3. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2019 р. відкладено розгляд справи №910/1426/15-г на 14.05.2019 р.

2.2. узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу;

2.2.1. Відповідач зазначає про порушення прокурором строків позовної давності та ст.ст. 261, 267 ЦК України при зверненні з даним позовом до суду та просить застосувати наслідки спливу позовної давності.

2.2.2. Управління Держземагенства у Київській області (на момент винесення спірного розпорядження та укладання договору оренди Київське управління земельних ресурсів), даючи висновок державної землевпорядної експертизи №13-1544 від 26.08.2004 знало про можливі порушення прав Міністерства аграрної політики та продовольства України.

2.2.3. Відповідач вказує, що суд не навів аргументів порушення прав Держземагенства у Київській області і Міністерства аграрної політики та продовольства України.

2.2.4. Відповідач посилається на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27.05.2014 у справі №3-23гс14.

2.2.5. Суд відхилив посилання відповідачів на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2014 у справі №911/4352/13, чим порушив ч. 3 ст. 35 ГПК України.

2.2.6. Суд не надав оцінки тому, що розпорядження прийнято без порушень норм законодавства та тому, що витрати сільськогосподарського виробництва ТОВ "Медіа" компенсовані.

2.2.7. Відповідач зазначає, що висновок про відсутність в проекті відведення добровільної відмови ДП "НДВА "Пуща Водиця" від права користування земельною ділянкою зроблений судом без оцінки листів від 06.08.2004 № 672 та від 26.08.2004 №715, Акту вибору та обстеження земельної ділянки, що надається в оренду за підписом ДП "НДВА "Пуща Водиця".

2.2.8. Законодавством не встановлена форма відмови від права постійного користування земельною ділянкою, строк, час та місце подання такої відмови, тому суд повинен був використати для даних правовідносин ст.205 ЦКУкраїни.

2.3. узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

2.3.1. Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач-3 в процесі первісного апеляційного зазначає, що ТОВ "Медіа" помилково тлумачить ст. 142 ЗК України та безпідставно вважає, що землекористувач відмовився від права постійного користування.

2.3.2. Позивач-3 вказує, що збитки ДП "Агрокомбінат "Пуща-Водиця" не відшкодовані і на даний час.

2.3.3. Звертає увагу на безпідставність посилань апелянта на те, що рішення зі спору впливає на права та обов`язки Києво-Святошинської райдержадміністрації.

2.3.4. Зазначає, що в апеляційній скарзі не вказано суті порушення або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

2.3.5. У наданих в процесі нового апеляційного розгляду справи поясненнях прокурор з посиланням на поставнову Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 520/14722/16-ц зазначив, що пред`явлення позову у 2013 році і рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2014 у справі № 911/4352/13, свідчить про те, що прокурором вчинялись всі можливі дії щодо відновлення порушеного права держави на спірну земельну ділянку, що є підставою, передбаченою ч. 2 ст. 264 ЦК України, для переривання перебігу позовної давності у спірних правовідносинах.

2.4. інші процесуальні дії у справі

2.4.2. У судовому засіданні 14 травня 2019 року представники ТОВ "Медіа" та Київської обласної державної адміністрації надали пояснення, в яких підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

2.4.3. Представники Міністерства аграрної політики та продовольства України, Державного підприємства "Науково-дослідний виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" та прокурор у судовому засіданні 14 травня 2019 року надали пояснення, в яких заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просили відмовити у її задоволенні.

2.4.4. Представник Головного управління Держгеокадастру у Київській області у судове засідання 14 травня 2019 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у розумінні ст.ст. 120, 242 ГПК України та ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень", що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення за ідентифікатором 543.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Ухвалою про відкриття апеляційного провадження та призначення апеляційної скарги до розгляду явка сторін обов`язковою не визнавалась і учасників процесу попереджено, що у разі неявки у судове засідання їх представників, справа буде розглянута за наявними матеріалами і така неявка представника позивача-1 не перешкоджає всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за наявними матеріалами та за відсутності представника позивача-1.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

3. ПОЗИЦІЯ СУДУ:

3.1. встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини справи;

3.1.1. У серпні 2004 року ТОВ "Медіа" звернулося до Київської облдержадміністрації із клопотанням про погодження місця розташування земельної ділянки для розміщення торгівельно-промислового комплексу.

Одночасно із клопотанням ТОВ "Медіа" подало лист ДП "НДВА "Пуща-Водиця" від 06.08.2004, адресований ТОВ "Медіа", за змістом якого ДП "НДВА "Пуща-Водиця" погодило місце розташування земельної ділянки загальною площею 3,4 га (сіножаті) для розміщення торгівельно-промислового комплексу за рахунок земель ДП "НДВА "Пуща-Водиця" сільськогосподарського комплексу "Совки" в межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району в довгострокове користування на умовах оренди терміном на 49 років (т.І, а.с. 24).

Станом на серпень 2004 року зазначена земельна ділянка належала на праві постійного користування ДП "НДВА "Пуща-Водиця" і призначалася для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що було посвідчено державним актом на право постійного користування землею (т.І, а.с. 81-84).

За результатами розгляду зазначеного клопотання 20.08.2004 Київська облдержадміністрація прийняла розпорядження № 526 "Про погодження місця розташування об`єкта", згідно з яким вирішено погодити ТОВ "Медіа" місце розташування об`єкта - земельної ділянки площею 3,4 га сіножатей за рахунок земель ДП "НДВА "Пуща-Водиця" на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району для розміщення торговельно-промислового комплексу (т.І, а.с. 16).

3.1.2. У листі від 25.08.2004 № 11-32-7110 Київська облдержадміністрація надала згоду ТОВ "Медіа" на розробку проекту відведення земельної ділянки на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району для розміщення торговельно-промислового комплексу.

3.1.3. 26.08.2004 Київське обласне управління земельних ресурсів здійснило державну землевпорядну експертизу документації - проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ "Медіа" під розміщення торгівельно-промислового комплексу в межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Документацію розроблено Державним підприємством "Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" (далі - ДП "Київський НДПІ землеустрою") (т.ІІ, а.с. 4-5).

Відповідно до висновку державної землевпорядної експертизи від 26.08.2004 №13-1544 документація пройшла погодження: Софіївсько-Борщагівської сільської ради, Києво-Святошинської районної ради, Києво-Святошинської райдержадміністрації, Києво-Святошинського районного відділу земельних ресурсів, Києво-Святошинського районного відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства, Києво-Святошинської районної санітарно-епідеміологічної станції, Державного управління екології та природних ресурсів в Київській області, обласного центру охорони пам`яток історії, археології та мистецтва (т.ІІ, а.с. 14-22). Підсумкова оцінка якості розглянутої документації була позитивною за умови затвердження розрахунку розміру втрат сільськогосподарського виробництва, а проект землеустрою визнано таким, що відповідає вимогам земельного законодавства.

3.1.4. 31.08.2004 Київською облдержадміністрацією прийнято розпорядження № 551 "Про надання в оренду земельної ділянки", згідно з яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ "Медіа" для розміщення торговельно-промислового комплексу на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району, розроблений ДП "Київський НДПІ землеустрою" за договором від 05.08.2004 № 7403; вилучено із постійного користування ДП "НДВА "Пуща-Водиця" та вирішено надати в оренду на 49 років ТОВ "Медіа" земельну ділянку площею 3,4 га (сіножаті) на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району для розміщення торговельно-промислового комплексу; віднесено земельну ділянку, зазначену в пункті 2 цього розпорядження, до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; доручено Києво-Святошинській райдержадміністрації укласти та підписати від імені Київської облдержадміністрації договір оренди спірної земельної ділянки із ТОВ "Медіа" після затвердження в установленому порядку її нормативної грошової оцінки та за умови попереднього відшкодування ним втрат сільськогосподарського виробництва у встановленому порядку, передбачивши обмеження щодо використання земельної ділянки, визначені чинним законодавством і матеріалами погодження проекту відведення (т.І, а.с. 17-18).

3.1.5. 07.09.2004 між Київською облдержадміністрацією - орендодавцем і ТОВ "Медіа" - орендарем укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Дудкіною Н. В., зареєстрований у реєстрі за №1-2139 (т.І, а.с. 19-22).

За умовами цього договору орендодавець надає в оренду, а орендар приймає у строкове платне володіння і користування земельну ділянку, що перебуває у державній власності загальною площею 3,4 га (сіножаті), розташовану на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, за межами населеного пункту, для розміщення торгівельно-промислового комплексу.

3.2. обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносин;

3.2.1. Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2019 року зазначив, що: «Залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду, апеляційний господарський суд погодився із висновком суду першої інстанції щодо незаконності вилучення спірної земельної ділянки із постійного користування ДП "НДВА "Пуща-Водиця" та передачі її в оренду ТОВ "Медіа" шляхом прийняття спірного розпорядження та укладення на його підставі договору оренди землі. Водночас суд зазначив, що немає підстав вважати пропущеною позовну давність при зверненні прокурора із позовом у цій справі, оскільки Міністерство аграрної політики та продовольства України і ГУ Держземагенства України у Київський області не приймали спірного розпорядження та не були сторонами оспорюваного договору. Однак наведений висновок суду слід визнати передчасним».

Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2019 року у даній справі зазначив: "У спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, тому зміна уповноваженого органу щодо розпорядження спірною земельною ділянкою і здійснення контролю за нею внаслідок внесення змін до чинного законодавства України не змінює порядку перебігу позовної давності. Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право дізналася або могла дізнатися держава в особі уповноваженого органу, а не позивач або прокурор. Отже, досліджуючи питання пропуску позовної давності у цьому випадку, слід з`ясувати, коли про порушення своїх прав довідалася або мала можливість довідатись держава в особі уповноваженого органу."

3.3. доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції;

3.3.1. У Державному Акті на право постійного користування землею ІІ -КВ № 003658 від 11.11.2002 р. зазначено, що ДП "НДВА "Пуща-Водиця" надано у постійне користування 1448,5994 га землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до розпорядження Києво-Святошинської райдержадміністрації від 11.11.2002 №427 (т.І, а.с. 81-84).

3.3.2. Згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району для розміщення торговельно-промислового комплексу Київська обласна державна адміністрація надала ТОВ "Медіа" листом № 11-32-7119.

3.3.3. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що надання згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки у вигляді листа (а не розпорядження) є таким, що не відповідає вимогам ч.1 ст.6, п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" та п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції чинній на час прийняття розпорядження).

3.3.4. Відповідно до Статуту Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" в редакції 2002 року підприємство засноване на державній власності і підпорядковане Міністерству аграрної політики України, яке є органом управління майном підприємства.

3.3.5. У п. 3.2 Статуту зазначено, що підприємство має право укладати угоди, набувати майнові та особисті немайнові права, нести обов`язки, бути позивачем і відповідачем у суді, господарському суді та третейському суді.

3.3.6. Відповідно до п.п. 4.1 та 4.2 Статуту майно підприємства становлять основні фонди та оборотні кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання, підприємство воложіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд , вчиняючи щодо цього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому статуту.

3.3.7. За змісто п. 4.6 Статуту, підприємство здійснює володіння, користування землею і іншими природними ресурсами відповідно до мети своєї діяльності та чинного законодавства.

Отже в даному випадку необхідно враховувати положення ч. 3 ст. 142 Земельного кодексу України щодо порядку припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок добровільної відмови землекористувача, враховуючи юридичний статус землекористувача та положення його Статуту, виходячи з належності земельних ділянок до земель державної власності.

3.3.8. Як свідчать матеріали справи, Державне підприємство "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" з відповідною заявою про добровільну відмову від права постійного користування спірною земельною ділянкою до власника земельної ділянки не зверталось.

3.3.9. Наявні в матеріалах справи лист № 672 від 06.08.2004 за підписом заступника генерального директора ДП НДВА "Пуща-Водиця", адресований ТОВ "Медіа" про погодження місця розташування земельної ділянки під розміщення торгівельно-промислового комплексу ТОВ "Медіа" та висновок заступника генерального директора ДП НДВА "Пуща-Водиця" від 26.08.2004 №715 "Про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ "Медіа" для розміщення торгівельно-промислового комплексу в межах Соф.Борщагівської сільської ради" не може вважатись належним чином оформленою відмовою від права постійного користування спірною земельною ділянкою в розумінні ст. 142 Земельного кодексу України.

Крім того, в матеріалах справи відсутня згода землекористувача на вилучення земельної ділянки.

3.3.10. Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що вилучення у позивача-3 спірної земельної ділянки та її передача в оренду відповідачу-2 здійснено незаконно, оскільки таке вилучення і наступна передача в оренду могли бути здійснені не інакше як за наявності факту припинення права постійного користування такою ділянкою за добровільною відмовою землекористувача, оформленою відповідною заявою.

3.3.11. Недотримання відповідачем-1 зазначених вимог дає підстави для визнання оспорюваного розпорядження стосовно затвердження проекту землеустрою, вилучення земельної ділянки з постійного користування позивача -3 та надання її в орендну відповідачу-2 протиправним, оскільки воно прийнято без урахування норм права, що підлягали застосуванню при прийнятті вказаного розпорядження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.01.2014 № 21-459а13.

3.3.12. У запереченнях проти позовної заявлено, Київською обласною державною адміністрацією зазначено про те, що строк позовної давності є пропущеним (т.І, а.с. 106-110).

3.3.13. ТОВ "Медіа" наголошувало, окрім іншого, на пропуску позовної давності при зверненні із цим позовом; стверджувало, що Київське обласне головне управління земельних ресурсів надавало згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки та затверджувало висновок державної землевпорядної експертизи від 26.08.2004, а отже про обставини, які стали підставою для звернення прокурора із цим позовом, ГУ Держземагентства у Київській області - позивачеві (на час прийняття спірного розпорядження і укладення договору - Київське обласне головне управління земельних ресурсів) було відомо ще з 2004 року; Міністерство аграрної політики та продовольства України як орган управління майном ДП "НДВА "Пуща-Водиця", який здійснює контроль за ефективністю використання і збереження закріпленого за підприємствами державного майна, також могло бути обізнаним про порушення прав держави у спірних правовідносинах.

3.3.14. Крім того, у 2004 році про порушене право дізналося і ДП "НДВА "Пуща-Водиця", яке у листах від 06.08.2004 № 672 (т.І, а.с. 24), від 26.08.2004 № 715 погоджувало ТОВ "Медіа" (т.ІІ, а.с. 32, 32) місце розташування спірної земельної ділянки для розміщення торговельно-промислового комплексу у довгострокове користування на умовах оренди.

3.3.15. На необхідність дослідження питання пропуску позовної давності, скасовючи постанову та направляючи справу на новий апеляційний розгляд наголошував також Верховний Суд.

3.3.16. Наголошуючи на незаконності вибуття спірної земельної ділянки із постійного користування ДП "НДВА "Пуща-Водиця" та порушенні порядку передачі спірної земельної ділянки у користування ТОВ "Медіа", прокурор звернувся із позовом у цій справі в інтересах держави в особі ГУ Держземагентства у Київській області, Міністерства аграрної політики та продовольства України і ДП "НДВА "Пуща-Водиця", в якому просив визнати недійсними розпорядження Київської облдержадміністрації від 31.08.2004 і договір від 07.09.2004, укладений між відповідачами.

3.3.17. Договір містить відмітку про те, що його зареєстровано Святошинським відділом земельних ресурсів 08.09.2004 за №153.

3.3.18. Крім того, у матеріалах наявна копії затвердженого начальником Київського обласного головного управління земельних ресурсів висновку державної землевпорядної експертизи від 26.08.2004 №13-1544 (т.І, а.с. 51), а також висновку про погодження проекту землеустрою щодо відповедення відповідачу-2 спірної земельної ділянки, виданому Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Головного управління земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах (т.І, а.с. 57).

3.3.19. Відповідно до наказу від 22.06.2015 р. здійснення функцій і повноважень ГУ Держземагенства у Київській області передано Держгеокадастру (т.І, а.с. 45). В свою чергу, відповідно до Указу Президента «Про державне агенство земельних рсурсів України», вказаний орган є правонаступником Державного комітету України по земельних ресурсів (Держкомзем).

3.3.20. Вказане свідчить про те, що органи Держкомзему були обізнані з можливістю порушення прав держави з 26.08.2004 р.

3.3.21. У матеріалах справи наявний наданий НДВ Агрокомбінат "Пуща-Водиця" висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельньої ділянки відповідачу, у яких зазначено про погодження щодо надання за рахунок земель запасу (т.І, а.с. 23), за підписом заступника генерального директора, скріпленим печаткою вказного підприємства. Вказане свідчить, що позивач-3 міг довідатись про можливість порушення його прав 06.08.2004 р.

3.3.22. Відповідно до п.п. 16, 21 п. 4 Положення про Міністерство аграрної політики України у редакції 06.04.2004, затвердженого Указом Президента України від 07.06.2000 р. N 772/2000 Мінагрополітики України відповідно до покладених на нього завдань: здійснює відповідно до законодавства функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління; координує разом із спеціально уповноваженим органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів проведення земельної реформи, моніторингу земель сільськогосподарського призначення та відновлення їх продуктивної цінності, визначення основних напрямів державної політики у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення.

3.3.23. Відповідно до п. 2 Декрету Кабінету Міністрів України "Про управління майном, що є у загальнодержавній власності" №8-92 від 15.12.1992 р. на Міністерство аграрної політики та продовольства України було покладено обов`язок зі здійснення контролю за ефективністю використання і збереження майна.

3.3.24. При цьому, з моменту набрання чинності Законом України "Про управління об`єктами загальнодержавної власності" (26.09.2006 р.) позивач- мав проводити аналіз і обовязкові щорічні аудиторські перевірки своєї фінансово-господарської діяльності та подавати отримані результатами органу виконавчої влади, який здійснював контроль за його діяльністю. В даному випадку Міністерству.

3.3.25. Вказане свідчить про те, що Міністерство могло довідатись про порушення прав позивача-3 не пізніше наступного звітного періоду за роком набрання чинності Законом України "Про управління об`єктами загальнодержавної власності", тобто у 2007 році.

3.3.26. Поважності причин пропуску позовної давності з обгрунтуванням необхідності його поновлення, позивачами не надано.

3.3.27. Прокурор, згідно з відміткою суду на першому аркуші позовної заяви, звернувся з позовом до суду 26.01.2015 (т.І, а.с. 9).

3.3.28. Вказане в сукупності свідчить про те, що прокурором було пропущено строк позовно давності при зверненні з даним позовом, що, в свою чергу є підставою для відмови у задволенні позовних вимог.

3.3.29. Крім того, колегія суддів також зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази початку проведення прокурорської перевірки, на яку прокурор посилається, як на підставу визначення моменту його обізнаності з порушенням прав дердави. Підтвердження представництва прокурора у відповідності до вимог Закону України «Про прокуратуру», прокурором до матеріалів справи також не надано.

3.4. чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду;

3.4.1. Матеріалами справи підтверджено, а відповідачами не спростовано того, що спірна земельна ділянка вилучена у позивача-3 та передана відповідачу-2 з порушенням визначеної законодавством процедури, що свідчить про порушення права користування позивача-3 цією земельною ділянкою.

4. ВИСНОВКИ СУДУ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА:

4.1. висновки за результатами розгляду матеріалів справи

4.1.1. Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про невідповідність оспорюваного розпорядження та договору оренди положенням законодавства, проте не врахував той, факт, що позовна давність стосовно вказаних вимог сплинула.

4.2. посилання на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

4.2.1. Згідно з частинами 1, 2 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 ГПК України).

4.2.2. За змістом статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

4.2.3. Відповідно до ч. 1 ст. 24 ЗК України державним і комунальним сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям надаються земельні ділянки із земель державної і комунальної власності у постійне користування для науково-дослідних, навчальних цілей та ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

4.2.4. За змсістом чт. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності.

4.2.5. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття розпорядження) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

4.2.6. Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

4.2.7. Згідно зі ст. 118 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час прийняття розпорядження) відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

4.2.8. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронних і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

4.2.9. Статтею 123 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час прийняття розпорядження) передбачено, що юридична особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у постійне користування із земель державної або комунальної власності, звертається з відповідним клопотанням до районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або сільської, селищної, міської ради.

До клопотання про відведення земельної ділянки додаються матеріали, передбачені частиною п`ятнадцятою статті 151 цього Кодексу, документи, що обґрунтовують її розмір, призначення та місце розташування.

Відповідна районна державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки.

Проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об`єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки.

Тобто, рішення про надання такої згоди є правовою підставою для розроблення землевпорядної документації, наслідком якого є формування земельної ділянки як об`єкта права, визначення її координат, встановлення та погодження меж, тощо.

4.2.10. За своєю правовою природою згода на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є правовим актом індивідуальної дії, оскільки видається суб`єктом владних повноважень на виконання ч.4 ст.123 ЗК України та стосується прав і обов`язків чітко визначеного кола суб`єктів.

4.2.11. На виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази (ч.1 ст.6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації").

Отже, саме розпорядження є документом, актом розпорядження посадової особи, державного органу, що виданий у межах їх компетенції.

4.2.12. Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції чинній на час прийняття розпорядження) визначено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

4.2.13. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до Закону.

4.2.14. У відповідності до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час прийняття розпорядження) надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

4.2.15. Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час прийняття розпорядження) однією з підстав для припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

4.2.16 . Механізм добровільної відмови від права постійного користування земельною ділянкою передбачений у ст. 142 Земельного кодексу України.

4.2.17. Згідно з ч. 3 ст. 142 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час прийняття розпорядження) припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

4.2.18. Добровільна відмова - це самостійне волевиявлення власника земельної ділянки або землекористувача, яке пов`язане з небажанням подальшої експлуатації належної йому на праві власності або праві користування земельної ділянки. Тобто особа самостійно і з доброї волі відмовляється від наданого їй права використовувати земельну ділянку. Волевиявлення особи повинно бути оформлено у відповідну форму - письмову заяву про добровільну відмову від права власності або права постійного користування.

4.2.19. Відповідно до ст. 149 ЗК України Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

4.2.20. Відповідно до ч. 2 статті 75 ГК України (в редакції чинній на час прийняття розпорядження) державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об`єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах.

4.2.21. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про власність" майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства. До права повного господарського відання застосовуються правила про право власності, якщо інше не встановлено законодавчими актами України.

4.2.22. Відповідно до п. 2 Декрету Кабінету Міністрів України "Про управління майном, що є у загальнодержавній власності" №8-92 від 15.12.1992 р. Міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади відповідно до покладених на них повноважень: здійснюють контроль за ефективністю використання і збереженням закріпленого за підприємствами державного майна.

4.2.23. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" (у чинній починаючи з 21.09.2006 р. редакції) господарські структури: проводять аналіз і обов`язкові щорічні аудиторські перевірки своєї фінансово-господарської діяльності та подають отримані результати органу виконавчої влади, який здійснює контроль за їх діяльністю.

4.2.24. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України (у редакції станом на момент звернення з позовом 26.01.2015 р.) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

4.2.25. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

4.2.26. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

4.2.27. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

4.2.28. Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути

4.2.29. У п.48 постанови Великої палати Верховного Суду від 17.10.2018 р. у справі №362/44/17 (провадження № 14-183цс18) зазначено, що: "позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до судуу разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів державиза відсутності відповідного органудержавної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів."

4.2.30. Частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

4.2.31. Відповідно до частин 2, 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

4.2.32. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України), перебіг якої відповідно до частини 1 статті 261 зазначеного Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред`явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково, а саме з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

4.2.33. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18), від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14/101цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14, від 25.03.2015 у справі № 3-21гс15, від 13.04.2016 у справі № 3-224гс16, від 22.03.2017 у справі № 3-1486гс16, від 07.06.2017 у справі № 3-455гс17, від 18.10.2017 у справі № 3-932гс17. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15 зазначено, що держава несе ризик спливу позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів, якими порушено право власності чи інше речове право.

4.2.34. Це правило пов`язано не тільки із часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за змістом яких особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

У розумінні положень статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі №6-2469цс16).

4.2.35. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017, яка діяла на час звернення із цим позовом та ухвалення місцевим господарським судом рішення), статтею 74 Господарського процесуального кодексу України (у чинній редакції) про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

4.2.36. Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

4.2.37. У спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, тому зміна уповноваженого органу щодо розпорядження спірною земельною ділянкою і здійснення контролю за нею внаслідок внесення змін до чинного законодавства України не змінює порядку перебігу позовної давності.

4.2.38. Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право дізналася або могла дізнатися держава в особі уповноваженого органу, а не позивач або прокурор.

4.2.39. Прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

4.2.40. Аналогічну правову позицію викладено постановах Верховного Суду України у справах №3-932гс17 від 18.10.2017, №3-869гс17 від 16.08.2017, №3-455гс17 від 07.06.2017, №3-1486гс16 від 22.03.2017, №916/2122/13 від 22.04.2015, №11/163/2011/5003 від 25.03.2015 та Верховного Суду у справі № 910/4250/17 від 05.04.2018 р.

4.2.41. Крім того у постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 р. у справі № 6-17цс17 викладено правову позицію, відповідно до якої: "порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права."

4.2.42. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів і запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

5. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ:

5.1. мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу

5.1.1. Суд першої інстанції правомірно відхилів посилання відповідачів на рішення Господарського суду міста Києва у справі № 911/4352/13 від 03.11.2014, оскільки підстави, з яких прокурор просить визнати оспорюване розпорядження в межах справи №910/1426/15-г, не є тотожними з тими підставами, на яких ґрунтується позов у справі №911/4352/13.

3.3.30. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідач-2 обгрунтовано посилався в апеляційній скарзі на пропущення прокурором строку позовної давності оскільки матеріали справи свідчать про те, що позивач-3 міг довідатись про порушення його права зі вказаної у листі № 672 дати (06.08.2004), позивач-2, як орган управління майном позивача-3 могло довідатись про порушення прав позивача-3 не пізніше наступного звітного періоду за роком набрання чинності Законом України "Про управління об`єктами загальнодержавної власності", тобто у 2007 році, а Держкомзем, як орган на який покладено функцію з контролю (які в подальшому передано Держгеокадастру) - з 26.08.2004 р. (дати затвердження висновку про погодження проекту землеустрою). Поважності причин пропуску позовної давності з обгрунтуванням необхідності його поновлення, позивачами не надано. Прокурор, згідно з відміткою суду на першому аркуші позовної заяви, звернувся з позовом до суду 26.01.2015 (т.І, а.с. 9), тобто з пропуском строку позовної давності.

6. ВИСНОВКИ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ:

6.1.1. Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду прийнято з неповним з`ясуванням обставин, та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

6.1.2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13 грудня 2016 року у справі №910/1426/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

6.1.3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіа" на рішення Господарського суду міста Києва від 13 грудня 2016 року у справі № 910/1426/15-г задовольнити.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 277, 282, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіа" на рішення Господарського суду міста Києва від 13 грудня 2016 року у справі № 910/1426/15-г задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13 грудня 2016 року у справі №910/1426/15-г скасувати та прийняти нове рішення: "У задоволенні позову відмовити".

3. Справу №910/1426/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

У зв`язку із перебуванням головуючого та членів колегії суддів в період з 17 по 24 травня 2019 року на навчанні, повний текст постанови складено 27.05.2019 р.

Головуючий суддя М.Г. Чорногуз

Судді О.О. Хрипун

О.В. Агрикова