РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.05.2019

Справа №910/1937/19

Суддя господарського суду міста Києва Бойко Р.В., розглянувши в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження справу за позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна"

про стягнення 185 749,62 грн.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" (надалі - Підприємство) звернулося до господарського суду міста Києва позовом до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (надалі - Товариство) про стягнення 185 749,62 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що Приватним акціонерним товариством "ВФ Україна" не виконано своїх грошових зобов'язань перед Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" за Договором про встановлення сервітуту №БМС-06-Б/627 від 22.06.2015 зі внесення щомісячної плати за користування об'єктом розміщення у період з 14.09.2015 по 31.08.2018, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 185 749,62 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.02.2019 відкрито провадження у справі №910/1937/19; вирішено здійснювати її розгляд з правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; визначено учасникам справи строки для надання заяв по суті спору.

Суть викладених у відзиві на позов заперечень відповідача проти позовних вимог зводиться до того, що Договір про встановлення сервітуту №БМС-06-Б/627 від 22.06.2015 є недійсним з моменту його укладення, оскільки відсутній предмет вказаного договору, а Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна" неодноразово повідомляло Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" про свою відмову від розміщення будь-якого обладнання на об'єкті.

В свою чергу позивач у своїй відповіді на відзив вказує на необґрунтованість тверджень відповідача про недійсність Договору про встановлення сервітуту №БМС-06-Б/627 від 22.06.2015 з огляду на його відповідність приписам законодавства, які регулюють правовідносини щодо встановлення сервітуту, а також з огляду на презумпцію правомірності правочину. Крім того, позивач вказує, що предметом укладеного сторонами договору є обмежене право користування сервітуарієм (Приватним акціонерним товариством "ВФ Україна" частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності для розміщення обладнання сервітуарія, а відтак повідомлення відповідача про відмову від розміщення свого обладнання на об'єкті розміщення не може вважатись відмовою від договору та не має своїм наслідком припинення права відповідача на обмежене користування об'єктом.

Відповідач своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив у визначений судом у відповідності до приписів Господарського процесуального кодексу України строк не скористався, а тому суд вважає за можливе розгляду справу №910/1937/19 по суті за наявними в ній документами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив наступне.

22.06.2015 між Підприємством та Приватним акціонерним товариством "МТС Україна", після перейменування - Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна", (сервітуарій) був укладений договір про встановлення сервітуту №БМС-06-Б/627 (надалі - Договір), предметом якого згідно п. 1.1 є обмежене право користування сервітуарієм частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності відповідно до п. 1.2 Договору, що знаходяться за адресами, зазначеними в Додатку №1 до даного Договору (надалі - об'єкт розміщення).

Пунктом 1.2 Договору встановлено, що об'єкт розміщення використовується виключно для розміщення обладнання базових станцій стільникового зв'язку, антенно-фідерних пристроїв, телекомунікаційного обладнання та мереж (далі - обладнання) у визначеному сторонами місці, відповідно до запланованої схеми розміщення обладнання сервітуарія (Додаток № 2 до даного Договору).

Пунктами 2.1, 2.2 Договору передбачено, що встановлення сервітуту підприємством для розміщення обладнання сервітуарія, в місцях, вказаних у Додатку №1 до даного Договору, розпочинається з моменту укладення даного Договору. Розміщення обладнання за умовами сервітуту в місцях, вказаних в Додатку №1 до даного договору, здійснюється на підставі підписаного сторонами акту розміщення обладнання на умовах сервітуту (зразок якого наведено в Додатку №3 до даного Договору).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Договору сервітуарій зобов'язується вносити підприємству щомісячну плату за користування об'єктом розміщення відповідно до умов договору, розрахунок якої наводиться у Додатку №1 до даного договору.

Пунктом 3.3 Договору визначено, що щомісячний розмір плати за договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку, який виставляється підприємством сервітуарію не пізніше 28 числа кожного місяця. Рахунок надається підприємством сервітуарію шляхом надсилання поштою та електронними засобами зв'язку відповідно до реквізитів сервітуарія вказаних в Договорі. На момент підписання договору щомісячна плата становить 3 605,50 грн. з ПДВ.

У пунктах 3.4, 3.5 Договору погоджено, що плата сплачується сервітуарієм протягом 7 банківських днів з моменту отримання рахунку підприємства. Нарахування плати починається з дати укладення договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Згідно п.п. 9.1, 9.2. Договору (з урахуванням змін, внесених згідно Додаткової угоди №1 від 03.08.2015 до Договору) даний договір вважається укладеним і набирає чинності з 14.09.2015 і діє до 13.09.2016. У разі, якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається пролонгованим на 1 (один) календарний рік на тих же умовах.

Припинення користування об'єктом розміщення на умовах сервітуту оформлюється актом закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту (п. 9.3 Договору).

У Додатку №1 до Договору сторонами було погоджено, що об'єкт комунальної власності, на якому встановлюється згідно Договору сервітут, знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 32-а, та його балансоутримувачем є Комунальне підприємство "Госпкомобслуговування". Також у даному Додатку погоджено формулу розрахунку щомісячної плати.

Спір у справі виник у зв'язку з твердженнями позивача про наявність правових підстав для стягнення з відповідача плати за користування об'єктом розміщення у період з 14.09.2015 по 31.08.2018 у загальному розмірі 185 749,62 грн.

Дослідивши укладений сторонами Договір, суд приходить до висновку, що останній є договором встановлення сервітуту, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 32 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 402 Цивільного кодексу України).

Встановлення сервітуту на підставі договору означає, що сторони висловлюють свою згоду на встановлення права користування чужим майном шляхом погодження умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору Підприємство надало Товариству обмежене право користування частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 32-а, для розміщення відповідачем обладнання базових станцій стільникового зв'язку.

Відповідно до рішення Київської міської ради №378/5765 від 14.07.2011 "Про питання впорядкування діяльності суб'єктів господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій" Підприємство уповноважено здійснювати моніторинг та координацію розміщення суб'єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об'єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданих до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій та укладати договори на розміщення телекомунікаційних мереж на зазначених об'єктах.

Згідно ч. 6 ст. 31 Закону України "Про телекомунікації" суб'єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення.

У роз'ясненнях Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва з приводу розміщення телекомунікаційного обладнання на об'єктах комунальної власності, що викладені у листі №4484 від 07.06.2005, надано рекомендацію укладати договір на право користування чужим майном (сервітут) у встановленому законодавством порядку.

При цьому, сервітутний договір - це договір про встановлення речового права на чуже майно, тобто таким договором передається у користування не річ, а встановлюється право - речове право користування такою річчю.

З наведених норм законодавства, а також з умов Договору вбачається, що за своєю правовою природою правочин, що був укладений між сторонами, має зміст сервітуту, який полягає у наданні сервітуарію (відповідачу) права користування частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м м. Київ, вул. Хрещатик, 32-а, для встановлення обладнання відповідача.

При цьому, Товариство погодилося із тим, що дане право обмеженого користування об'єктом (встановлення сервітуту), розпочинається саме з моменту укладення Договору сервітуту (п. 2.1), а не з моменту підписання акта розміщення обладнання, який передбачається у п. 2.2 Договору.

В свою чергу, акт розміщення обладнання, про який зазначається у п. 2.2 Договору, погоджує лише місце розташування обладнання відповідача на об'єкті, а не факт виникнення самого права користування цим об'єктом (встановлення сервітуту), визначеним нормами права.

Наведене повністю спростовує твердження відповідача про відсутність предмету спірного Договору. А також спростовує доводи відповідача про відсутність у нього обов'язку із внесення позивачу плати за Договором у зв'язку з тим, що Товариство у односторонньому порядку прийняло рішення про відмову від розміщення обладнання на об'єкті, у зв'язку із чим не здійснювало оплату наданого йому позивачем сервітуту, оскільки плата за Договором передбачена за надане відповідачу право обмеженого користування, а не за розміщення обладнання.

Крім того, матеріали справи не містять, а Товариством не надано, жодних доказів ні прийняття відповідачем рішення про відмову від розміщення обладнання на об'єкті, ні повідомлення позивача про таке рішення або про відмову від розміщення обладнання на об'єкті.

Більше того, в матеріалах справи наявні копії рахунків на оплату та акти наданих послуг за період з вересня 2015 року по серпень 2018 року, направлені за адресу відповідача, копії поштових чеків та описів вкладення, а також розписки Товариства про отримання нарочно вказаних рахунків та актів наданих послуг.

До того ж, сторонами 03.08.2015 (тобто, більш ніж через півтора місяці після укладення Договору) було укладено Додаткову угоду №1 до Договору, що також спростовує твердження відповідача про те, що Товариство "майже одразу" (як зазначено у відзиві) після укладення спірного Договору відмовилось від розміщення будь-якого обладнання.

Водночас, жодних доказів того, що відповідач у період з вересня 2015 року по серпень 2018 року, систематично одержуючи від позивача, зокрема, засобами поштового зв'язку, рахунки на оплату та акти наданих послуг за Договором, зверталось до Підприємства із листами, запереченнями, претензіями тощо з приводу нарахованих сум та/або недійсності/припинення Договору матеріали справи не містять.

Частинами 1 та 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

Аналогічні приписи закріплені у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на наведене суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується, що згідно Договору Підприємством було передано, а Товариством було набуто у період з 14.09.2015 обмежене право користування частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 32-а, для розміщення відповідачем обладнання базових станцій стільникового зв'язку.

Частиною ч. 3 ст. 403 Цивільного кодексу України особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Пунктом 3.4 Договору визначено, що плата сплачується сервітуарієм протягом 7 банківських днів з моменту отримання рахунку підприємства.

Нарахування плати починається з дати укладення договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту (п. 3.5 Договору).

Згідно з ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Водночас, відповідачем не надано доказів припинення сервітуту в порядку ст. 406 Цивільного кодексу України чи доказів розірвання Договору в установленому законом порядку.

Як зазначалось судом, відсутність підписаного сторонами Акту розміщення обладнання не свідчить про відмову відповідача від встановленого йому сервітуту.

На підставі п. 3.3. Договору позивач виставляв відповідачу рахунки за Договором за період з вересня 2015 по серпень 2018 року, загалом на суму 185 749,62 грн., а також складав акти надання послуг за вказаний період, які направлялися на адресу відповідача. Відповідач не заперечує факту отримання вказаних рахунків та актів надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За таких обставин, враховуючи приписи ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 3.4 Договору, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача за Договором становить 185 749,62 грн., а строк виконання грошового зобов'язання на момент подання позовної заяви настав.

Проте, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо своєчасної оплати вартості користування майном виконав неналежним чином, а саме - вартість за користування сервітутом за період з 14.09.2015 по 31.08.2018 2018 в розмірі 185 749,62 грн. не сплатив.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Приписами ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача 185 749,62. на підставі Договору.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Товариством обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

Щодо доводів відповідача про недійсність Договору №БМС-06-Б/627 від 22.06.2015 суд зазначає наступне.

По-перше, суд звертає увагу відповідача, що відсутність предмету договору (недосягення сторонами згоди щодо предмету правочину) свідчить про неукладеність договору, а не про його недійсність. В свою чергу, неукладений договір не може бути визнаний недійсним.

Попри наведене, доводи відповідача про відсутність предмету Договору спростовуються змістом такого Договору.

По-друге, частиною 1 статті 204 Цивільного кодексу України (презумпція правомірності правочину) встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Однак, доказів визнання недійсним у судовому порядку чи оспорення договору №БМС-06-Б/627 від 22.06.2015 матеріали справи не містять.

По-третє, суд констатує непослідовність поведінки відповідача з дати укладення Договору до дати розгляду даного спору по суті. Так, відповідач через півтора місяці з дати укладення спірного Договору, укладає з позивачем Додаткову угоду №1 до Договору, а потім впродовж трьох років одержує, в тому числі нарочно (Товариством дані обставини у відзиві не заперечується), рахунки на оплату та акти наданих послуг, виставлені на підставі спірного Договору, проте у своєму відзиві вказує про його недійсність, що дає суду підстави вважати, що викладена у відзиві правова позиція Товариства з приводу спірного правочину спрямована виключно на ухилення відповідача від виконання своїх зобов'язань за Договором.

По-четверте, добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії відповідача, який уклав Додаткову угоду №1 та протягом трьох років одержував, в тому числі нарочно, рахунки на оплату та акти наданих послуг, виставлені на підставі спірного Договору, а під час розгляду даної справи стверджує про недійсність такого Договору (з огляду на доводи відповідача про відсутність предмету правочину, то по своїй суті про неукладеність), суперечать його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та одержання рахунків та актів) і є недобросовісними.

Варто зауважити, що доктрина venire contra factum proprium в схожій правовій ситуації застосовувалась Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17, а також у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17.

За таких обставин, позовні вимоги Підприємства про стягнення з Товариства заборгованості за Договором у розмірі 185 749,62 грн. є правомірними та обґрунтованими, а відтак задовольняються судом у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15; ідентифікаційний код 14333937) на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 51-А; ідентифікаційний код 03366500) заборгованість у розмірі 185 749 (сто вісімдесят п'ять тисяч сімсот сорок дев'ять) грн. 62 коп. та судовий збір у розмірі 2 786 (дві тисячі сімсот вісімдесят шість) грн. 24 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.17.5 ч.1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північного апеляційного господарського суду або через господарський суд міста Києва.

Повний текст рішення складено 14.05.2019.

Суддя Р.В. Бойко