ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"08" травня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2807/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловська Ю.М.

при секретарі судового засідання: Горнович Л.О.

за участю представників:

від позивача: Тимошенко С.М. (паспорт НОМЕР_1 ), Карташов А.Г. (представник за довіреністю);

від відповідача: Ільченко А.О. (представник за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Тимошенко Сергія Миколайовича ( АДРЕСА_1);

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Район „Успішний" (65101, м. Одеса, пр-т Небесної Сотні, буд. 2-А);

про визнання недійсними пунктів договору та витребування майна

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 13.12.2018 року до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Тимошенко Сергія Миколайовича (вх. ГСОО №3023/18) до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю „Район „Успішний", згідно якої позивач просить суд визнати недійсними п. 1.1, п. 4.1, п. 4.2, п. 4.3, п. 4.4, п. 4.5, п. 4.7, п. 6.2.11, п. 6.2.12, п. 6.9, п. 9.1, п. 9.2, п. 10.2.4, п. 10.4, п. 10.5, абз. 2 п. 11.3, п. 11.5, пп. б) п. 11.6, п. 13.2, п. 14.1 договору оренди № 175 від 01.08.2017 року, додаток № 1 - Акт прийому-передачі об`єкту оренди від 01.08.2017 року в частині використання поняття "приміщення" в якості об`єкту оренди та витребувати з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю „Район „Успішний" тимчасову споруду - групу торгових павільйонів № 175, загальною площею 35,42 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, 2-А, а також покласти судові витрати на відповідача.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що ним у 2000 році за власні кошти збудовано торгівельне приміщення № 175, в якому він здійснює торгівельну діяльність з торгівлі непродовольчими товарами, однак, як стверджує позивач, в силу тяжкої обставини він вимушений був підписати та укласти договір оренди, предметом якого є саме торгівельний павільйон, який перебував у його власності та який позивач не передавав у власність відповідача. Водночас, позивач зазначає, що спірний договір укладено на вкрай невигідних для себе умовах, оскільки за даним договором він має орендувати свій же торгівельний павільйон та у разі порушення умов договору чи його розірвання відчужити його на користь відповідача, що є абсолютно нелогічним з огляду на те, що жодних угод по передачі права власності на свій торгівельний павільйон позивач із відповідачем не укладали. Разом з тим, як зазначає позивач, оскільки він зацікавлений в оренді місця під розташування торгівельних споруд для здійснення підприємницької діяльності вважає, що спірний договір оренди за виключенням відповідних умов може бути дійсним саме в якості договору оренди місця під розташування торгівельних споруд для здійснення підприємницької діяльності. Крім того, позивач зазначає, що 05-06 жовтня 2018 року він виявив, що торгівельне приміщення (павільйон) №175 опечатане, ролети та вхідні отвори закручені металевими предметами, а доступ до приміщення перешкоджають невстановлені особи, доступ до приміщення та товару, що перебуває в середині нього йому не надано і на сьогоднішній день. Правовими підставами для звернення з відповідним позовом позивачем, зокрема, визначено положення ст. 41 , 55 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 11, 13, 16, 203, 215, 217,228, 233, 316, 317, 387, 509, 627, 761 Цивільного кодексу України, ст.ст. 179, 283 Господарського кодексу України.

Ухвалою суду від 02.01.2019 року за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/2807/18 за правилами загального позовного провадження із призначенням проведення підготовчого засідання на 23.01.2019 року.

Ухвалою суду від 23.01.2019 року, в порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, підготовче засідання було відкладено на 06.02.2019 року.

05.02.2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву вх. ГСОО №2376/19, згідно якого відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що ТОВ „Район „Успішний" зареєстровано згідно чинного законодавства України та здійснює господарську діяльність з визначенням місцезнаходження за адресою: 65101, Одеська обл., місто Одеса, пр.-т Небесної Сотні (М. Жукова), будинок 2-а та на праві приватної власності відповідачу належить об`єкт нерухомості, який розташовано за адресою: Одеська обл., м. Одеса , пр - т Маршала Жукова, будинок 2-а та складається з нежитлових будівель магазину з мийкою та адміністративно-побутовими приміщеннями, загальною площею (кв.м): 9524.4 ( літ. "А", "Щ", "Б", "В", Т", "Д", "Е", "О", "Н", "Л", "М", "Ж", "ї", "К", "Ю", "Є", "З", "Э", "Ю1, Т1", "В1", "П", "Р", "С", "X", "Ш", "Т", "У", "Ф" , "Ц", "Ч" , "З1" , "Ц1", "Щ1", "Э1", "Я1) (розмір частки 1/1. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: 34162451, Юридичний департамент Одеської міської ради 06.03.2017 р.). При цьому, відповідач зазначає, що на підставі договору оренди землі, серія та номер: 1374, 05.07.2017, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., йому було передано в оренду земельну ділянку за адресою: Одеська обл., м. Одеса, проспект Небесної Сотні , земельна ділянка 2-А площею 1.4409 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури. Строк дії договору до 05.07.2032. Водночас відповідач зазначає, що 01.08.2017р. між сторонами у справі був укладений договір оренди № 175 зі строком дії до 30.06.2018р. (з урахуванням додаткових угод), за умовами якого позивач за актом прийому-передачі від 01.08.2017р. прийняв у тимчасове платне користування приміщення № 175 загальною площею 25,0 кв.м. за адресою: Одеська обл., м . Одеса , пр -т Маршала Жукова, будинок 2-а. Відповідач також зазначає, що після закінчення строку дії договору №175 позивач бажання продовжити строк оренди не виявив, однак за актом прийому-передачі об`єкт оренди не повернув. За таких обставин, відповідач вважає, що шляхом підписання спірного договору, додаткових угод до нього та акту прийому-передачі приміщення позивач був ознайомлений з умовами відповідного договору та прийняв на себе зобов`язання щодо їх виконання, а при укладенні зазначених правочинів не існувало ніяких умов, які б примусили позивача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Більш того, відповідач зазначає, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Тимошенко Сергія Миколайовича містять незгоду з сумою орендних платежів за договором оренди, а твердження відповідача щодо мотивів укладання спірного договору складаються з небажання втратити багаторічний бізнес та контрагентські відносини, тоді як паспорт прив`язки № 01-06/950 від 22.06.2016 року, на який посилається позивач є строковим документом, якій втратив свою чинність 09.06.2017 року та, за думкою відповідача, підтверджує лише отримання, в минулому права тимчасового користування асфальтним покриттям. Відповідач наголошує, що єдиним власником нежитлових будівель магазину з мийкою та адміністративно-побутовими приміщеннями, що розташовані за адресою: м. Одеса, пр-т Маршала Жукова, 2-А є він та згідно з даними технічного паспорту на нежитлові будівлі № 2-а по пр-ту Маршала Жукова , що складено КП „ОМБТІ та РОН" 10.12.2010р. приміщення №175 входить до об`єкту нерухомого майна: нежитлові будівлі магазину з мийкою та адміністративно-побутовими приміщеннями, загальною площею (кв.м): 9524.4-Літ. „Б". Крім того відповідач зазначає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2018р. по справі № 522/18588/17 скасоване 21.11.2018 р. постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду та судом було встановлено, що позивачі є фізичними особами-підприємцями, які здійснюють свою підприємницьку діяльність на автомобільному ринку «Успіх» у м. Одесі, однак ніколи не звертались до Одеської міської ради з заявами, про надання їм спірної земельної ділянки у користування, права оренди або права власності. Позивачами не доведено, і не надано доказів, що вони мають право користування або право власності на тій самій земельній ділянці, яке підлягає захисту. Більш того, відповідач зазначає, що посилання позивача на те, що він, як власник, відповідно до ст. 387 ЦК України, має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, є безпідставними, оскільки, документів, що підтверджують право власності на тимчасову споруду - групу торгових павільйонів № 175, загальною площею 35,42 кв.м., що розташовані за адресою: м . Одеса, пр -т Небесної Сотні (колишня назва Маршала Жукова), 2-А позивач до суду не наддав, тоді як за відповідачем ніяких тимчасових споруд не зареєстровано. При цьому відповідач вважає, що відсутність документів про право власності спростовує твердження позивача, що за спірним договором він орендує свій же торгівельний павільйон та у разі порушення умов договору чи його розірвання має відчужити його на користь відповідача.

Ухвалою суду від 06.02.2019 року, в порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, підготовче засідання було відкладено на 28.02.2019 року.

15.02.2019 року до суду від відповідача надійшло клопотання вх. ГСОО №3196/19 про залучення доказів до матеріалів справи, зазначене клопотання було розглянуто судом, а відповідні докази долучені до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 28.02.2019 року судом, за клопотанням позивача вх. ГСОО 2-910/19, в порядку ст.ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, строк підготовчого провадження у справі № 916/2807/18 було продовжено на 30 днів. Крім того, даною ухвалою суду підготовче засідання, в порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, було відкладено на 21.03.2019 року.

21.03.2019 року до суду від позивача надійшло клопотання вх. ГСОО №2-1303/19, згідно якого позивач просить суд витребувати з Київського районного суду міста Одеси завірені копії матеріалів справи №520/1004/13-ц, оскільки у вказаній справі неодноразово призначалися експертизи з питань нерухомого статусу того чи іншого майна, зміст яких може мати значення для вирішення господарської справи. При цьому позивач зазначає, що самостійно в інших осіб він не може витребувати необхідні документи, а матеріали справи № 520/1004/13-ц, на заяву позивача Київським районним судом м. Одеси для ознайомлення не надано, тоді як рішень по справі за № 2-5751, яка передувала присвоєнню справі №520/1004/13-ц в Єдиному державному реєстрі судових рішень не має.

У судовому засіданні від 21.03.2019 року вищезазначене клопотання було розглянуто судом та у його задоволені було відмовлено з підстав необґрунтованості можливості самостійно надати відповідні докази, відповідно до вимог ст. 81 ГПК України.

Ухвалою суду від 21.03.2019р., в порядку ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено розгляд справи по суті на 03.04.2019 року.

У судовому засіданні від 03.04.2019 року судом було оголошено перерву до 09.04.2019р.

Ухвалою суду від 17.04.2019 року, серед іншого, розгляд справи по суті було призначено в засіданні суду на 08.05.2019 року.

У судовому засіданні від 08.05.2019 року представником позивача було подано до суду клопотання про долучення доказів та пояснень вх. ГСОО №9006/19, відповідне клопотання було залучено судом до матеріалів справи, однак, докази, які позивач просив долучити до матеріалів справи судом до розгляду не приймаються, оскільки вони подані з порушенням ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 08.05.2019 року позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 08.05.2019 року проти позову заперечував та просив суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні 08.05.2019 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 20.05.2019 року.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, забезпечення гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів кожного.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003р.).

В Україні основоположним принципом судочинства згідно Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є принцип верховенства права.

Як вказано у Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

При цьому, суд зазначає, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, тоді як підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Так, відповідно до змісту позовної заяви Фізичної особи-підприємця Тимошенко Сергія Миколайовича предметом спору є визнання недійсними визначених позивачем пунктів договору оренди №175 від 01.08.2017 року, акту приймання-передачі майна за вказаним договором та витребування майна з незаконного володіння відповідача, з огляду на те, що позивач є власником спірної споруди, тоді як спірний договір укладено ним на вкрай невигідних умовах щодо власного майна та під впливом тяжкої обставини.

Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як стверджує позивач, що ніяким чином не заперечується відповідачем, 01.08.2017р. між ТОВ „Район „Успішний" (орендодавець) та ФОП Тимошенко С.М. (орендар) був укладений договір оренди №175, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове строкове платне користування на умовах цього договору приміщення 175, загальною площею 25,0 кв.м. за адресою: м. Одеса, пр-т Маршала Жукова, 2-А, що за даним договором є об`єктом оренди.

Оригінал відповідного договору був наданий відповідачем для огляду суду та відповідність копії оригіналу даного договору була звірена судом. Враховуючи вчинення судом відповідних дій, надану позивачем копію договору №175 в силу приписів ст.91 Господарського процесуального кодексу України, суд приймає як допустимий доказ у даній справі.

Згідно п. 4.1 договору №175, право користування об`єктом оренди переходить до орендаря з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі (додаток №1).

Відповідно до п. 4.2 договору № 175 передача об`єкта оренди не спричиняє виникнення права власності орендаря на цей об`єкт оренди.

За умовами п. 4.3 договору №175, порядок повернення об`єкту оренди аналогічний порядку його передачі в оренду встановленому даним договором. Об`єкт оренди вважається повернутим з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі.

Пунктом 4.4 договору №175 сторони домовились про те, що ніякі поліпшення об`єкту оренди, зроблені за рахунок орендаря або суборендаря не можуть стати підставою передачі права власності на об`єкт оренди.

У відповідності до п. 4.5 договору №175, якщо в строк не пізніше, ніж за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення строку дії цього договору сторони не дійдуть згоди стосовно умов нового договору стосовно того ж об`єкта оренди або умов продовження цього договору, орендар зобов`язаний звільнити об`єкт оренди (вивезти майно, передати приміщення орендодавцю за актом, сплатити заборгованість) відповідно до умов цього договору протягом 3 (трьох) календарних днів з дати закінчення строку оренди.

Відповідно до п. 4.7 договору №175, у випадку самовільного звільнення орендарем об`єкта оренди без узгодження з орендодавцем або відмови орендаря підписати акт прийому-передачі, факт передачі об`єкта оренди підтверджується актом про звільнення приміщення, складеним комісією у складі представників орендодавця. Даний акт є підставою для припинення нарахування орендної плати. Дата складання зазначеного акту вважається останнім днем оренди.

Положеннями п.п. 6.2.11 та п.п. 6.2.12 договору №175, орендар на протязі 30-ти днів з моменту передачі об`єкту оренди орендарю на період дії даного договору й надати орендодавцеві засвідчену копію договору страхування. Договір страхування об`єкта оренди, є додатком до даного договору.

У відповідності до п.6.9 договору №175 орендар зобов`язаний, у випадку закінчення терміну дії даного договору, його припинення або розірвання, протягом 3-х днів повернути об`єкт оренди орендодавцеві у належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.

За умовами п. 9.1 договору №175, амортизаційні відрахування на орендоване приміщення нараховуються орендодавцем використовуються на відновлення основних фондів орендодавця.

Пунктом 9.2 договору №175 визначено, що поліпшення приміщення, здійснені за рахунок амортизаційних відрахувань, є власністю орендодавця.

Положеннями п.п. 10.2.4 договору №175 передбачено, що у випадку прострочення орендарем виконання зобов`язання по поверненню об`єкта оренди орендодавцю, орендар сплачує орендодавцю неустойку в порядку ст. 785 Цивільного кодексу України (у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення).

Умовами п. 10.4 договору встановлено, що орендар зобов`язаний звільнити орендоване приміщення в строк зазначений в п. 4.5 цього договору, вивести належне йому майно з орендованого приміщення. В разі якщо зазначене майно не вивезено орендарем з орендованого приміщення по закінченню вказаного строку, то вважається, що орендар відмовився від права власності на це майно, крім випадків коли орендар письмово заявив орендодавцю про надання додаткового часу для вивозу зазначеного майна

У відповідності до змісту п. 10.5 договору №175 сторони погодились, що в разі, якщо орендар не вивіз майно з орендованого приміщення по закінченню вказаного в п. 4.5 цього договору строку, то вважається, що орендар відмовився від права власності на це майно і відповідно до ст. 336 ЦК України орендодавець набув право власності на це майно.

За умовами п. 11.1 договір №175 діє з моменту його підписання сторонами до 31.12.2017р.

Згідно п. 11.3 договору №175, з ініціативи однієї зі сторін договір оренди може бути розірвано: при порушенні п 6.2.12 даного договору; при несплаті орендних платежів більш, ніж за два місяці; при несплаті за комунальні послуги та електроенергію, інші платежі, передбачені договором більш, ніж за два місяці; при порушенні, під час користування об`єктом оренди, чинного законодавства (правил техніки безпеки, санітарних і екологічних вимог, правил пожежної безпеки й ін.); при тривалому (більш ніж 3 місяці) порушенні умов даного договору; в іншим, передбаченим законом, випадках.

Пунктом 11.4 договору №175 передбачено, що про наміри розірвання договору оренди сторона попереджає іншу сторону письмово не менше чим за два місяці до моменту розірвання.

Умовами п.11.5 договору №175 визначено, що реорганізація орендодавця або орендаря, або перехід права власності на приміщення третіх осіб не є підставою для зміни або припинення даного договору, що продовжує діяти і є обов`язковим для нового власника за винятком випадку переходу права власності до орендаря.

У відповідності до п.п. б п. 11.6 договору №175, дія даного договору припиняється внаслідок загибелі орендованого приміщення.

Згідно п.13.2 договору №175 до нього додаються: додаток №1 - акт прийому-передачі орендованого приміщення. Додаток №2 - договір страхування об`єкту оренди.

У п. 11.4 договору №175 визначено, що орендар зобов`язується звільнити об`єкт оренди у випадку, якщо він зарахований у плані реконструкції (капітального ремонту, переустаткування) ринку. У цьому випадку орендодавець зобов`язується протягом 30 днів розглянути питання про надання орендареві в оренду на тих же умовах іншого, переважно рівнозначного, об`єкта оренди або сторони укладають угоду про призупинення дії даного договору на строк проведення капітального ремонту (реконструкції) з наступним його поновленням по закінченні капітального ремонту (реконструкції). У цьому випадку даний договір автоматично пролонгується на строк, протягом якого його дія була припинена.

На виконання умов договору №175, відповідач передав, а позивач прийняв в тимчасове, платне користування торговельне приміщення №175, загальною площею 25,0 кв.м., ща зафіксоване сторонами у акті прийому-передачі об`єкту оренди від 01.08.2017р. Крім того, у даному акті зазначено, що технічний стан переданого приміщення задовільний, пошкоджень не має. Будь-які зауваження стосовно технічного стану об`єкту оренди у сторін відсутні.

В подальшому, 12.12.2017 року між ТОВ „Район „Успішний" та ФОП Тимошенко С.М. було укладено додаткову угоду до договору №175 від 01.08.2017р. та додаткову угоду №2 згідно яких п.11 договору було викладено в новій редакції: зокрема, за умовами п. 11.1 додаткових угод договір №175 діє з моменту його підписання сторонами до 30.06.2018р.

Згідно п. 11.3 додаткової угоди, з ініціативи однієї зі сторін договір оренди може бути розірвано: при порушенні п 6.2.12 даного договору; при несплаті орендних платежів більш, ніж за два місяці; при несплаті за комунальні послуги та електроенергію, інші платежі, передбачені договором більш, ніж за два місяці; при порушенні, під час користування об`єктом оренди, чинного законодавства (правил техніки безпеки, санітарних і екологічних вимог, правил пожежної безпеки й ін.); при тривалому (більш ніж 3 місяці) порушенні умов даного договору; в іншим, передбаченим законом, випадках.

Умовами п.11.5 додаткової угоди визначено, що реорганізація орендодавця або орендаря, або перехід права власності на приміщення третіх осіб не є підставою для зміни або припинення даного договору, що продовжує діяти і є обов`язковим для нового власника за винятком випадку переходу права власності до орендаря.

У відповідності до п.п. б п. 11.6 додаткової угоди, дія даного договору припиняється внаслідок загибелі орендованого приміщення.

Як вбачається із змісту договору №175 від 01.08.2017 року, за своєю правовою суттю вказаний договір відноситься до договорів найму, різновидом якого є оренда.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до положень ч.1 ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

За приписами ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Згідно до п.п.1, 2 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Водночас, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу.

Згідно ст. 233 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

При цьому, суд відмічає, що обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача у справі.

За приписами ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями ст. 180 Господарського процесуального кодексу України, серед іншого, визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Так, із змісту положень ст.ст. 638, 759 Цивільного кодексу України ст. 180 Господарського кодексу України вбачається, що майно, яке виступає об`єктом оренди за договором №175 від 01.08.2017 року є істотною умовою для даного виду договору, яка має бути погоджена сторонами під час його укладення. Більш того, суд зазначає, що умови для даного виду договору, які пов`язані, зокрема, з передачею об`єкту оренди, його поверненням, строком оренди та порядку звільнення об`єкту оренди також відносяться до істотних умов даного виду договорів.

Правові наслідки недійсності окремих частин правочину встановлені ст. 217 Цивільного кодексу України, згідно з якою недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, з аналізу зазначеної статті вбачається, що умова договору щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним у цілому.

Нормами цивільного законодавства встановлено, що договір не може існувати без умов щодо його предмету та інших істотних умов для даного виду договору. Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України без погодження сторонами істотних умов договору - договір є неукладеним.

При цьому, суд відмічає, що жодною із сторін не заперечується виконання зазначеного договору.

Оскільки пункти договору, які позивач просить суд визнати недійсними, з урахуванням природи правовідносин, які склались між сторонами у справі за спірним правочином, є істотними умовами договору, суд доходить висновку, що договір оренди №175 від 01.08.2017 року не може бути визнаний недійсним в частині, як того вимагає позивач.

Враховуючи викладене, не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсними п. 1.1, п. 4.1, п. 4.2, п. 4.3, п. 4.4, п. 4.5, п. 4.7, п. 6.2.11, п. 6.2.12, п. 6.9, п. 9.1, п. 9.2, п. 10.2.4, п. 10.4, п. 10.5, абз. 2 п. 11.3, п. 11.5, пп. б) п. 11.6, п. 13.2, п. 14.1 договору оренди № 175 від 01.08.2017 року.

З урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку, що оскільки акт приймання-передачі майна від 01.08.2017р. є додатком до відповідного договору та фактично вичерпує свою дію при здійсненні відповідної передачі, відсутні підстави і для визнання недійсним зазначеного акту в частині використання поняття "приміщення" в якості об`єкту оренди.

При цьому суд зазначає, що встановлення зазначених вище судом обставин, виключає можливість застосування судом положень ст. 233 Цивільного кодексу України. Водночас суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до ст. 3 Господарського кодексу України визначено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

За змістом ст. 42 вищевказаного кодексу, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, підприємницька діяльність характеризується рядом ознак, основні з яких знайшли своє відображення в даній статті, такі як:

1) самостійність та ініціативність, що відображається перш за все в нормі ст. 43 Кодексу, яка передбачає, що підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку діяльність, не заборонену законом. По-друге, саме підприємці свідомо ставлять себе в таке становище, коли вони персонально відповідають за успіх або невдачу своєї діяльності;

2) систематичність, що передбачає здійснення такої діяльності постійно, регулярно та на професійній основі;

3) ризиковий характер, що передбачає економічну самостійність підприємця і тісно пов`язану з цим відповідальність за результати своєї діяльності;

4) спрямування на отримання прибутку - основна ознака підприємництва, оскільки визначає безпосередньо мету, задля якої здійснюється така діяльність.

Статтею 44 Господарського кодексу України, якою встановлено принципи підприємницької діяльності, за якими, зокрема, визначено, що підприємництво здійснюється на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Отже, виходячи з аналізу даних норм чинного законодавства, можливо зробити висновок, що позивач, як особа яка здійснює підприємницьку діяльність, шляхом підписання договору №175 від 01.08.2017р., був обізнаний з його умовами, а тому відповідальність щодо своєї господарської діяльності несе сам позивач. Відтак, судом не приймаються доводи позивача щодо укладення договору в силу тяжкої обставини та на вкрай невигідних для себе умовах, оскільки вони повністю спростовуються визнанням сторонами обставин щодо належного виконання ними зобов`язань за договором №175, що свідчить про наявність фактичного волевиявлення та бажання позивача укласти договір на відповідних умовах. При цьому, суд зазначає, що договір також був пролонгований сторонами на відповідних умовах.

З приводу вимог Фізичної особи-підприємця Тимошенко Сергія Миколайовича щодо витребування тимчасової споруди (павільйону) №175 з незаконного володіння відповідача суд зазначає таке:

За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст.ст. 13, 41 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 цього кодексу визначено зміст права власності, який полягає в тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Так, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як стверджує позивач, йому на праві власності належить тимчасова споруда група торгових павільйонів №175, загальною площею 35,42 кв.м., розташованих за адресою: м. Одеса, пр-т Небесної Сотні, 2-а.

Так, позовні вимоги щодо витребування відповідного майна у відповідача обґрунтовані посиланнями позивача на те, що він не укладав жодних угод купівлі-продажу чи оренди тимчасових споруд-павільйонів площею 35,42 кв.м., розташованих за адресою: м. Одеса, пр-т Небесної Сотні, 2-а за якими б право власності чи оренди переходило до відповідача, тоді як відповідач не має документів на право власності на тимчасові споруди-павільйони, тому, за твердженням позивача, ТОВ „Район „Успішний" незаконно, без відповідної правової підстави заволодів вказаним майном, а позивач, як належний власник має право витребувати своє майно.

Водночас, в якості правових підстав обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ст.387 Цивільного кодексу України, згідно з якою власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже, одним із речово-правових способів захисту права власності є витребування майна із чужого незаконного володіння або віндикація.

При цьому суд зазначає, що зазначений спосіб захисту полягає у відновленні становища, що існувало до порушення права власності, шляхом повернення майна у володіння власника (титульного володільця) із метою відновлення у власника усього комплексу його правомочностей. Витребування майна шляхом віндикації застосовується якщо між власником і володільцем майна немає зобов`язальних (договірних) відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору.

Як встановлено матеріалами справи та ніяким чином не заперечується сторонами у справі, що в силу приписів ч.1 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, визнається судом, 01.07.2016 року між позивачем, як користувачем та Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради було укладено договір на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності №ТС-944/16, за умовами якого користувачу було надано право за плату тимчасово використовувати місце під розташування група тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності (надалі - ТС) загальною площею 35,42 кв.м за адресою: м. Одеса, пр-т Маршала Жукова, 2-А, пав.№175 на територіях, які є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, або інших об`єктах, що перебувають на утриманні органів, підприємств, установ та/або організацій Одеської міської ради та не передані у власність іншим особам.

Згідно п. 2.2 договору №ТС-944/16, підставою для розміщення ТС в межах м. Одеси за цим договором є паспорт прив`язки, який є невід`ємною частиною цього договору.

За умовами п. 8.3 договір №ТС-944/16 діє з 30.06.2016р. по 09.06.2017р.

Відповідно до п. 8.5 та п. 8.6 договору №ТС-944/16, договір не може бути укладений на термін який перевищує термін дії паспорту прив`язки ТС. Договір не може бути продовжений у разі закінчення або не продовження терміну дії паспорту прив`язки ТС .

Додатком до вказаного вище договору є паспорт прив`язки від 22.06.2016р. №01-06/950 з фотофіксацією місця розташування ТС з прив`язкою до місцевості.

Відповідно до п. 2.1 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом №244 від 21.11.2011р. Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України надалі - Порядок), підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС (додаток 1).

У відповідності до п. 2.2 Порядку, замовник, який має намір встановити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС.

За умовами п. 2.7, 2.10 та п. 2.12 Порядку, паспорт прив`язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви. Паспорт прив`язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку. Паспорт прив`язки підписується керівником (заступником керівника) відповідного органу з питань містобудування та архітектури виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації.

Відповідно до п. 2.16 Порядку, паспорт прив`язки підлягає реєстрації в журналі реєстрації паспортів прив`язки або електронному журналі органом, який його видав, з подальшим внесенням інформації про ТС до містобудівного кадастру.

У відповідності до п. 2.17 Порядку, строк дії паспорта прив`язки визначається органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради або районної державної адміністрації відповідно до генерального плану, плану зонування та детального плану територій та з урахуванням строків реалізації їх положень.

Пунктами 2.18 та 2.19 Порядку визначено, що продовження строку дії паспорта прив`язки здійснюється за заявою замовника, шляхом зазначення нової дати, підпису та печатки у паспорті прив`язки органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради, районної державної адміністрації. У разі змін, які відбулися у містобудівній документації на місцевому рівні, будівельних нормах, розташуванні існуючих будівель і споруд, інженерних мереж або з ініціативи суб`єкта господарювання, паспорт прив`язки може переоформлюватись на строк дії цього паспорта прив`язки або на новий строк.

У відповідності до п. 2.23 Порядку, після розміщення ТС замовник подає до виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або відповідної районної державної адміністрації письмову заяву за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку, у якій зазначає, що він виконав вимоги паспорта прив`язки.

Положеннями п. 2.24 Порядку, паспорт прив`язки виготовляється у двох примірниках. Один примірник зберігається у замовника ТС, другий - у відповідному органі з питань містобудування та архітектури.

У разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення ТС така ТС підлягає демонтажу (п. 2.30 Порядку).

Відповідно до п. 2.31 Порядку, розміщення ТС самовільно забороняється.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Однак, позивачем, в порушення вимог Господарського процесуального кодексу України, не надано належних доказів з яких суд міг би дійти висновку про наявність у позивача права власності на майно щодо якого заявлено вимогу про його витребування.

При цьому судом не можуть бути взяті до уваги, надані позивачем дозвільні документи щодо розміщення відповідної тимчасової споруди, оскільки такі документи були видані на строк до 09.06.2017 року, а після вказаного строку тимчасова споруда підлягає демонтажу, доказів переоформлення, продовження чи зупинення строку паспорту прив`язки позивачем до суду не надано, тоді як договір оренди укладався між сторонами у справі щодо приміщення площею 25,0 кв.м., а не тимчасової споруди. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, підтверджуючи перебування спірного майна у користуванні відповідача.

Водночас, предметом розгляду даної справи не є наявність чи відсутність у відповідача права власності або правомірність його набуття щодо приміщення площею 25,0 кв.м., яке передавалось позивачу в орендне користування за договором №175 в зв`язку з чим суд не надає правової оцінки зазначеним обставинам.

Разом з тим, суд зазначає, що за загальним правилом, судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється.

При цьому, відповідач у справі ніяким чином не оспорює право власності позивача на спірне майно, а саме: тимчасову споруду - групу торгових павільйонів № 175, загальною площею 35,42 кв.м. за адресою: м. Одеса, пр-т Небесної Сотні, 2-А, однак згідно листа вих. №170/01-17 від 13.02.2019р. Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради з відповідачем не укладались договори на право тимчасового користування місцями для розміщення тимчасових споруд (груп тимчасових споруд) за відповідною адресою.

З огляду на наведене вище, позовні вимоги щодо витребування спірного майна не підлягають задоволенню.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Тимошенко Сергія Миколайовича в повному обсязі.

При здійсненні вищевказаних висновків суд враховує, що ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено здійснення правосуддя на засадах верховенства права, забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

На підставі ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

2.Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 20 травня 2019 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська